ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/8314/15                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                 Кармазін О.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Баховського Михайла Михайловича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - 06 серпня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа: Виконавча дирекція Луганського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:
          
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ), за участю третьої особи - виконавчої дирекції Луганського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, в якому просила суд:
1) скасувати наказ Національного банку України від 30.03.2015 №1924-к «Про звільнення ОСОБА_2 ».
2) поновити ОСОБА_1 на посаді головного економіста сектору внутрішньобанківських операцій відділу організації бухгалтерського обліку Управління Національного банку України в Луганській області.
3) зобов`язати Національний банк України (код ЄДР 00032106) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заробітну плату за грудень 2014 року та січень-березень 2015 року обчислену виходячи з середнього заробітку.
4) стягнути з Національного банку України (код ЄДР 00032106) на користь ОСОБА_1 допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю по листках непрацездатності ATM №190260 з 03.05.2014 по 27.05.2014, АГО №302079 з 28.05.2014 по 12.06.2014 АГМ №227707 з 13.06.2014 по 01.07.2014, АГО №302183 з 02.07.2014 по 14.07.2014, АГИ №915982 з 10.12.2014 по 19.12.2014, АГИ №946209 з 26.02.2015 по 27.03.2014 в частині, що виплачується за рахунок роботодавця.
5) зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю по листках непрацездатності АГМ №190260 з 03.05.2014 по 27.05.2014, АГО №302079 з 28.05.2014 по 12.06.2014, АГМ №227707 з 13.06.2014 по 01.07.2014, АГО №302183 з 02.07.2014 по 14.07.2014, АГИ №915982 з 10.12.2014 по 19.12.2014, АГИ №946209 з 26.02.2015 по 27.03.2014 в частині, що виплачується за рахунок внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрата працездатності.
6) стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних їй сум при звільненні по день фактичного повного розрахунку.
7) стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
8) допустити негайне виконання рішення в частині стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктом 2 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.10.2015, залишену без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2016, у задоволенні позову відмовлено.
Разом з тим, постановою Верховного Суду від 28.01.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2016 у справі № 826/8314/15 скасовано у частині.
Так, у п. 110 постанови Верховний Суд зазначив про передчасність висновків судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за час простою у період з грудня 2014 року по березень 2015 року.
У наведеній вище частині справу направлено на новий розгляд.
У решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2016 року у справі № 826/8314/15 - залишено без змін.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що            25.03.1992 ОСОБА_1 прийнята на роботу до Луганського обласного управління Національного банку України на посаду економіста ІІ категорії сектору обліку міжбанківських рахунків, з 16.09.2009 працювала на посаді головного економіста сектора внутрішньобанківських операцій в Луганському обласному управлінні Національного банку України.
04.08.2014 позивачка перемістилась з району проведення антитерористичної операції в м. Білопілля Білопільського району Сумської області, що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Білопільської державної адміністрації Сумської області від 07.11.2014 №5901000115.
Національним банком України 09.09.2014 видано наказ №1634-к «Про скорочення вакантних посад у підрозділах Національного банку України», згідно пункту 1 якого передбачено скоротити відповідно до законодавства України всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів Національного банку України станом на 10.09.2014. Наказом НБУ від 24.10.2014 №1854-к пункт 1 зазначеного наказу доповнено словами «а також ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку».
Згідно із постановою Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 736 «Про окремі питання оплати праці працівників управлінь Національного банку України в Донецькій і Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності», у зв`язку з нестабільною ситуацією, що склалася в м. Луганську і спричинила через загрозу життю та здоров`ю працівників неможливість виконувати Управлінням Національного банку України в Луганській області своїх функцій, призупинено з 01.12.2014 виконання управлінням Національного банку України в Донецькій та Луганській області частини своїх функцій та прийнято рішення про скорочення чисельності працівників управління Національного банку України в Луганській області на 242 одиниці та затверджено граничну чисельність у кількості 11 одиниць.
Також, цією постановою Правлінням Національного банку України вирішено не здійснювати оплату праці працівникам Управління, які не залучаються до роботи.
На виконання вказаної постанови в.о. начальника Національного банку України в Луганській області видано наказ від 26.11.2014 №234-к «Про скорочення чисельності працівників Управління Національного банку України в Луганській області» на 242 одиниці.
Пунктом 2 наказу від 26.11.2014 №234-к визначено обов`язок ознайомити працівників Управління з наказом про скорочення та попередити про наступне вивільнення до 26.12.2014 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників (будь-яким можливим засобом зв`язку, зокрема, письмово під розписку особисто, поштовим, телефонним, факсимільним, електронною поштою).
Управлінням 26.11.2014 направлено голові профспілкового комітету Управління подання №17-060/3228 про майбутнє вивільнення працівників у зв`язку з скороченням чисельності, а на виконання вимог статті 49 КЗпП України Управлінням направлено повідомлення від 25.12.2014 №17-058/4123 Луганському міському центру зайнятості у м. Біловодську Луганської області про заплановане вивільнення працівників.
26.12.2014 ОСОБА_1 попереджено Управлінням про наступне вивільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за телефоном, у зв`язку з відсутністю інформації про її місцезнаходження, про що складено акт №2 про попередження працівників Управління Національного банку України в Луганській області про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням займаної посади, які не мали можливості прибути для ознайомлення з наказом особисто та з якими, можливий лише телефонний зв`язок.
З протоколу засідання профспілкового комітету профспілкової організації Управління Національного банку України в Луганській області від 17.01.2015 убачається, що профспілковим комітетом розглянуто подання Управління про надання згоди профспілкового комітету на звільнення співробітників Управління за скороченням штату.
Згідно із зазначеним протоколом профспілковий комітет Управління повідомив, що не може виконати вимоги законодавства та не має можливості розглянути зазначене подання у зв`язку з відсутністю кворуму.
30.03.2015 НБУ прийняв наказ №1924-К, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи з 30.03.2015 у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, колегія суддів звертає увагу на те, що постанова Правління НБУ від 20.11.2014 № 736 «Про окремі питання оплати праці працівників управлінь Національного банку України в Донецькій і Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності», відповідно до якої призупинено з 01.12.2014 виконання управлінням частини своїх функцій, прийнято рішення про скорочення чисельності працівників управління та вирішено не здійснювати оплату праці працівникам Управління, які не залучаються до роботи, позивачем не оскаржувалась та під час розгляду справи, у т.ч. нового, не надано рішення суду, яке набрало законної сили та яким би вказана постанова визнавалась протиправною. При цьому, про існування вказаного правового акта позивачу було відомо з листа НБУ від 11.02.2015, копія якого є додатком до позовної заяви.
Вказана постанова не є і предметом розгляду даної справи.
Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для висновку про протиправну невиплату позивачці оплати праці за період грудня 2014 - березня 2015, тобто без належної правової підстави.
Крім того, відповідно до положень Кодексу законів про працю в Україні:
стаття 34: простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця;
стаття 113: час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
У той же час, Указом Президента України від 14 квітня 2014 року N 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» (далі - Указ N 405/2014) уведено в дію вказане рішення Ради національної безпеки і оборони України.
На підставі статті 1 Закону України від 2 вересня 2014 року N 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон N 1669-VII) періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом N 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу N 405/2014.
Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14 квітня 2014 року.
На виконання Закону N 1669-VII розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року N 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та від 2 грудня 2015 року N 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» (далі - розпорядження N 1053-р, 1275-р відповідно) затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, згідно якого до зазначених населених пунктів належить, зокрема, м. Луганськ.
Слід додати, що ураховуючи те, що на території Донецької та Луганської областей відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23 липня 2014 року N 436 починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, з метою запобігання загрози життю і здоров`ю працівників та клієнтів банків, Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 6 серпня 2014 року N 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» якою призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.
Наведені норми та обставини справи доводять, що в спірний період Управління НБУ в Луганській області тимчасово не виконувало покладені на нього функціональні обов`язки, цілі та задачі.
Відповідно до абзацу 19 частини першої статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року N 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (далі - Закон N 638-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.
За приписами частин першої та другої статті 4 Закону N 638-IV організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.
Повноваження інших суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом визначено статтею 6 Закону N 638-IV, згідно якої останні, у межах своєї компетенції здійснюють заходи щодо запобігання, виявлення і припинення терористичних актів та злочинів терористичної спрямованості; розробляють і реалізують попереджувальні, режимні, організаційні, виховні та інші заходи; забезпечують умови проведення антитерористичних операцій на об`єктах, що належать до сфери їх управління; надають відповідним підрозділам під час проведення таких операцій матеріально-технічні та фінансові засоби, засоби транспорту і зв`язку, медичне обладнання і медикаменти, інші засоби, а також інформацію, необхідну для виконання завдань щодо боротьби з тероризмом.
Крім того, за правилами статті 14 Закону N 638-IV у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.
Перебування в районі проведення антитерористичної операції осіб, які не залучені до її проведення, допускається з дозволу керівника оперативного штабу. 
На вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Відповідні фахівці цих підприємств, установ та організацій при проведенні антитерористичної операції можуть у встановленому порядку, за їх згодою, залучатися до виконання окремих доручень.
Процедуру фінансування бюджетних установ, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям, здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей визначає Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року N 595 (далі - Порядок N 595).
Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.
Згідно з пунктом 4 Порядку N 595 заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов`язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).
Пунктом 10 Порядку N 595 визначено, що видатки на забезпечення діяльності місцевих загальних судів, що здійснюють судочинство на контрольованій території Донецької та Луганської областей, у тому числі виплата суддівської винагороди та заробітної плати працівникам апаратів судів, здійснюються виключно через територіальні управління ДСА у Донецькій та Луганській областях.
Таким чином, виплата заробітної плати (простою) за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території можлива лише у разі повернення території під контроль органів державної влади, або переміщення установи в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи, якщо така продовжує функціонувати і її працівники виконують свої обов`язки.
Виходячи з наведеного механізму правового регулювання нарахування та виплати винагороди за роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), та гарантовані державою виплати, зокрема щодо оплати праці за час простою, в умовах проведення на території м. Луганськ антитерористичної операції, зазначені виплати, якщо особа має на них право, можуть бути здійснені у окремих випадках з урахуванням передбачених чинним законодавством умов.
Однак, як вбачається з матеріалів справи Управління НБУ в Луганській області не здійснювало у спірний період будь-якої діяльності, Управління не перереєстровано та не переміщено з міста Луганськ на контрольовану територію, роботу Управління на території м. Луганськ не відновлено, а позивачка не виконує свої посадові обов`язки відповідно до трудового договору в рамках здійснення діяльності Управлінням а, отже, передбачені чинним законодавством умови для виплати простою не дотримані. 
Разом з тим, колегія суддів враховує, що простій за загальним правилом пов`язаний з неефективним управлінням, невдалим менеджментом, тобто є наслідком дій управлінців та установи, чого у даному випадку судом не встановлено.
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ) від 1 червня 2014 року у справі «Федоренко проти України» (заява N 25921/02), Суд констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (параграф 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ у справі «MALTZAN and Others v. Germany»). 
На підстав вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.
Отже, в основі правомірних очікувань має бути безумовне право позивача на певне «майно», яке слід розуміти як автономне поняття ЄСПЛ.
Ураховуючи наведений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, нарахована заробітна плата, у тому числі за час простою, є правом власності відповідно до Конвенції.
Водночас, зважаючи на відсутність доказів обліку робочого часу працівників Управління НБУ, вини НБУ щодо обставин, які покладені в основу позовних вимог, а також ту обставину, що у вказаний період Управління не працювало, вимоги позивача у спірних правовідносинах не мають достатнього підґрунтя, а отже, і законних очікувань на вказані виплати.
Таким чином, в умовах відсутності безпосереднього роботодавця позивачки, який залишився на території, неконтрольованій українською владою, а також можливості підтвердження ним фактів про роботу або простій Управління та здійснення позивачкою своїх функціональних обов`язків відповідно до трудового договору, в період проведення на території м. Луганськ антитерористичної операції, у відповідача не було правових підстав для нарахування і виплати позивачці заробітної плати за простій.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14.05.2020 у справі № 812/1536/15, про відсутність правових підстав вважати дії відповідача відносно позивача протиправними, як і підстав вважати допущення з боку відповідача відносно позивача протиправної бездіяльності, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають та у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень     та     у спосіб, що визначені     Конституцією     та     законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод     та     інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11,  241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Баховського Михайла Михайловича - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 26 жовтня 2020 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк           

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль