ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/14934/19                        Головуючий суддя І інстанції Зуб Г. А.
Провадження № 22-ц/818/3927/20                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2020 року                                                         м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії  Бурлака І.В., Хорошевського О.М.
за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Тимошенко Дмитра Володимировича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Зуб Г.А. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – арбітражний керуючий ТОВ «Фірма «Даніка», ОСОБА_3 про стягнення боргу,
В С Т А Н О В И В :
У липні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника позивача – адвоката Мироненко С.С. звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа арбітражний керуючий ТОВ «Фірма «Даніка», ОСОБА_3 та просив стягнути з відповідача борг у розмірі 2420150 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 9605 грн., та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40000 грн. 
Позов мотивовано тим, що у 2008 році ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 – учасники (засновники) ТОФ –фірми «Даніка» за попередньою змовою вирішили взяти кредит в банку, та домовились про його видачу з ВАТ «Морський транспортний банк» на ім`я ФОП ОСОБА_6 із заставою майна ТОВ-фірми «Даніка». 
13.06.2008 року та 31.07.2008 року відповідач разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 провели загальні збори учасників (засновників) ТОФ-фірми «Даніки», на яких прийнято рішення: передати в заставу ВАТ «Морський транспортний банк» для забезпечення зобов`язання ОСОБА_6 перед ВАТ «Морський транспортний банк» по кредитному договору – нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1691,7 кв.м., що належать ТОВ – фірма «Даніка» за договором купівлі-продажу Н6-4 від 28.02.2000, балансовою вартістю 237137,83 грн., та надано фінансове поручительство для забезпечення зобов`язань ОСОБА_6 перед ВАТ «Морський транспортний банк» по кредитному договору. 
Після того, як ОСОБА_6 отримав вищезазначені кошти, вони були розподілені між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і витрачені на власні потреби. Кошти були розподілені наступним чином: 50% від отриманих кредитних коштів отримала ОСОБА_4 , а інші 50% - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Так які вказані кошти були витрачені на особисті потреби, а не на користь товариства, відповідач пообіцяв особисто погасити борг у розмірі 2420150 грн. шляхом перерахування зазначених коштів на розрахунковий рахунок ТОВ –фірма «Даніка» або на розрахунковий рахунок відповідно до графіку погашення заборгованості наданого ВАТ «Морський транспортний банк». 
Зазначив, що 02.04.2012 року між ТОВ-фірма «Даніка» та позивачем укладено договір відступлення права вимоги №1 від 02.04.2012 року, відповідно до якого ТОВ-фірма «Даніка» відступила, а позивач прийняв на себе право вимоги виконання обов`язків за борговою розпискою ОСОБА_2 від 02.04.2012 року, згідно з якою останній зобов`язався сплатити борг у розмірі 2420150 грн. ФОП ОСОБА_6 зобов`язання по кредитному договору №00051/КН від 31.07.2008 року не виконані, у зв`язку з чим ПАТ «Марфін Банк», який є правонаступником ВАТ «Морський транспортний банк» звернувся з претензією та позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_6 , та ТОВ-фірми «Даніка» заборгованості за кредитним договором №00051/КН від 31.07.2008 року, який задоволено рішенням Господарського суду Харківської області від 13.04.2011 року. 
Оскільки станом на 26.06.2019 року відповідачем не виконано зобов`язання за борговою розпискою від 02.04.2012 року, позивач надіслав позивачу поштою відповідачу повідомлення – вимогу №26/6-3 від 26.06.2019 року, відповідно до якої повідомив відповідача про відступлення ТОВ –фірмою «Даніка» на користь позивача права вимоги до відповідача за його борговою розпискою від 02.04.2012 року, та вимагає виконання відповідачем свого зобов`язання – сплати боргу в розмірі 2420150 грн. протягом 7 днів з дня отримання повідомлення – вимоги, яка виконана не була, що і стало підставою для звернення до суду. 
Вважає, що оскільки боргова розписка відповідача від 02.04.2012 не містить строку, протягом якого відповідач має виконати своє зобов`язання, тому на думку позивача, його права та інтересу порушені 17.07.2019 із закінченням семиденного строку на добровільне виконання зобов`язань.
Відповідач проти позову заперечував, та зазначив, що вказана боргова розписка не містить відомостей про отримання відповідачем грошових коштів ні від позивача, ні від ТОВ – фірма «Даніка», ні від будь-яких інших осіб, та не містить жодних зобов`язань відповідача щодо їх повернення та погашення боргу безпосередньо перед ТОВ-фірма «Даніка», не містить розміру зобов`язання, яке позивач нібито повинен виконати, не містить і строків виконання такого зобов`язання, а від так вказана розписка не відповідає за своєю формою та змістом договору позики. 
Крім того, боргова розписка є машинописної форми. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №0051/КН від 31.07.2008 року ВАТ «Морський транспортний банк» з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договори поруки №00184-СКН від 31.07.2008 року та №00185/СКН від 31.07.2008 року, згідно яких поручителі зобов`язалися солідарно відповідати перед Банком по зобов`язанням ФОП ОСОБА_6 за вказаним кредитним договором. Господарським судом Харківської області було укладено рішення від 13.04.2011 року, яким позов Банку задоволено в повному обсязі. 20.07.2011 року Господарським судом Харківської області було видано наказ на примусове виконання рішення щодо стягнення солідарно з ФОП ОСОБА_6 та поручителя ТОВ-фірма «Даніка» суми в розмірі 2653859,23 грн., за яким відкрито виконавче провадження. 15.08.2013 року ПАТ «Марфін Банк» звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до двох інших поручителів – ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості по кредитному договору №00051/КН від 31.07.2008 року, та заочним рішенням від 28.02.2014 року позовні вимоги банку було задоволено, та стягнуто заборгованість в розмірі 3075878 грн. 
Таким чином, в судовому порядку вже відбулось стягнення вказаних коштів за кредитним договором, зобов`язання за яких нібито було відступлено ТОВ – фірма «Даніка» на користь позивача. Доказів виконання вказаного зобов`язання за кредитним договором ні позивач, ні ТОВ-фірма «Даніка» не надають. Жодних повідомлень від ТОВ-фірма «Даніка» щодо укладення договору відступлення права вимоги №1 від 02.04.2012 року протягом як 7 років з 02.04.2012 року на адресу відповідача не надходило. Також вказаний договір про відступлення права вимоги за своєю природою є договором факторингу, а фактором у вказаному договорі може бути банк та інша організація, яка може здійснювати банківські операції. 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко Д.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, новим рішенням задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначено, що правочин, вчинений відповідачем 02.04.2012 року щодо прийняття зобов`язання відповідача сплатити кошти на користь ТОВ-фірма «Даніка» у розмірі 2420150 грн, підтверджується оригіналом боргової розписки, яка не визнана судом недійсною, відповідач не спростував справжність підпису на документі.
Зазначає, що боргова розписка підтверджує факт правочину, тобто дії відповідача, які спрямовані на набуття цивільних обов`язків відповідно до положень ст..202 ЦК України, тобто підтверджує факт зобов`язання відповідача передати кошти на користь ТОВ-фірма «Даніка» та підтверджує наявність правовідносин.
Зауважує, що судом першої інстанції помилково зазначено, що позивачем не надано доказві сплати коштів банку за кредитним договором оскільки підставою позову є наявність у відповідача зобов`язання сплатити кошти у розмірі 2420150 грн, що підтверджено борговою розпискою.
Окрім цього, відповідно до чинного законодавства встановлення дати повернення коштів не є обов`язковою умовою дійсності правочину, тому безпідставним вважає висновок суду про те, що боргова розписка не містить обов`язкових умов зобов`язання.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Лишняк І.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що договір відступлення права вимоги укладений між ОСОБА_1 та ТОВ-фірма «Даніка» фактично є договором факторингу, за нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_1 права здійснювати фінансові операції та спираючись на зміст ч.1 ст.203 ЦК України, цивільного законодавства, вважає, що договір відступлення права вимоги суперечить наведеним вище приписам щодо суб`єктного складу договору факторингу.
Зазначає, що надана боргова розписка не містить умов отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, не містить строків виконання зобов`язання.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 31.07.2008 між ВАТ "Морський транспортний банк", правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ФОП ОСОБА_6 укладено Кредитний договір №00051/КН (надалі - Кредитний договір), згідно п.1.1 якого банк надав ФОП ОСОБА_6 кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 2420150,00грн. з процентною ставкою 20% річних, та кінцевою датою повернення кредиту - 29.07.2011р. 
10 грудня 2009 року та 31 травня 2010 року між банком та ФОП ОСОБА_6 укладені Додаткові угоди №1, №2 до Кредитного договору №00051/КН від 31.07.2008р.
В якості забезпечення вимог банку за кредитним договором з ТОВ - фірма «ДАНІКА» був укладений договір поруки №00187-СКН від 31.07.2008р., додаткова угода № 1 від 10.12.2009р. та додаткова угода № 2 від 31.05.2010р. до договору поруки №00187-СКН від 31.07.2008р., згідно з якими ТОВ –фірма «Даніка» зобов`язалась солідарно відповідати перед банком по зобов`язанням ФОП ОСОБА_6 за Кредитним договором №00051/КН від 31 липня 2008 року укладеного між Банком та ФОП ОСОБА_6 . Також в забезпечення виконання зобов`язань між банком та ТОВ-фірма «Даніка» укладався договір іпотеки, та додатковий договір до нього. 
Внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором №00051/КН від 31.07.08р. щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, у ФОП ОСОБА_6 утворилась заборгованість перед банком, у зв`язку з чим останній звернувся до Господарського суду Харківської області з відповідним позовом. 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 13.04.2011 року, яке набуло чинності, позов ПАТ «Марфін Банк» задоволено, та солідарно стягнуто на користь останнього з ФОП ОСОБА_6 , ТОВ –фірми «Даніка» заборгованість по поверненню кредиту в сумі 2390150,00 грн., заборгованості по сплаті відсотків в сумі 221503,23 грн., пені у сумі 16470 грн., а також 25500 грн. державного мита та 236 грн. судового збору. 20.01.2011 року Господарським судом Харківської області було видано наказ на примусове виконання вказаного рішення суду, за яким відкрито виконавче провадження.
Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №00051/КН від 31.07.2008 року між Банком та відповідно ОСОБА_5 і ОСОБА_2 окремо були укладені договори поруки №00184-СКН від 31.07.2008 року та №00185/СКН від 31.07.2008 року, згідно яких кожен з них зобов`язався відповідати перед банком по зобов`язанням ФОП ОСОБА_6 за кредитним договором №00051/КН від 31.07.2008 року.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2014 року, яке набуло чинності, позов ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 задоволено, та стягнуто з останніх на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором №00051/КН від 31.07.2008 року станом на 22.07.2013 року в розмірі 3075878 грн. 
02.04.2012 року було написано боргову розписку відповідно до якої відповідач пообіцяв особисто погасити борг у розмірі 2420150 грн. шляхом перерахування зазначених коштів на розрахунковий рахунок ТОВ-фірма «Даніка» або на розрахунковий рахунок банку, відповідно до графіку погашення заборгованості наданого ВАТ «Морський транспортний банк». 
02.04.2012 року між ТОВ-фірма «Даніка» та позивачем укладено договір відступлення права вимоги №1, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за борговою розпискою ОСОБА_2 від 02.04.2012 р., відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язався сплатити борг перед первісним кредитором в розмірі 2420150 грн. 
26.06.2019 року позивач направив повідомлення відповідачу, в якому повідомив останнього про відступлення права вимоги, та просив в 7-денний строк виконати зобов`язання за борговою розпискою проте вимога залишилась без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що надана боргова розписка не містить обов`язковим умов щодо зобов`язання повернення коштів, не надано доказів повернення позивачем коштів банку за кредитним договором або ТОВ-фірма «Даніка» тому позовні вимоги є безпідставними.
Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені  родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження  укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Зі змісту наданої боргової розписки не вбачається отримання відповідачем від ТОВ – фірм «Даніка» грошових коштів у сумі 2420150грн саме у борг. Не встановлено й обов`язку ОСОБА_2 повернути грошові кошти. Таким чином не можна вважати, що вона підтверджує факт укладання договору позики. 
Судом першої інстанції відповідно до наявних у справі доказів правильно встановлено обставини, внаслідок чого відповідно ст.89 ЦПК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що боргова розписка за її змістом не зобов`язує ОСОБА_2 сплатити заявлену суму ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 6 ЦК України: 
1. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
2. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
3. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
4. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.
Зі змісту боргової розписки (а.с.165) вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язався сплатити борг за кредитом в розмірі 2420150 грн замість ОСОБА_6 на користь банку ВАТ «Морський транспортний банк» або ТОВ-фірма «Даніка».
Таким чином за своїм змістом вказаної розписки з огляду на його безгрошовий характер цей договір не відповідає умовам договору поруки, за своїм змістом не є векселем (ст. 194 ЦК України) та не є договором в інтересах третіх осіб (ст. 635 ЦК України), оскільки є одностороннім зобов`язанням та може розцінюватися як правочин на користь третіх осіб. У даному випадку за змістом боргової розписки зазначені в ньому особи отримують виконання, але вимагати виконання у разі ухилення від нього боржника вони не мають права.
Крім того, ОСОБА_1 обґрунтовуючи таке своє право вимоги за договором відступлення права вимоги від 02 квітня 2012 року зазначив, що він набув право вимоги про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 2420150, проте натомість отримав 30% від отриманої суми, тобто право на стягнення боргу з дисконтом, що за змістом відповідає договору факторингу, а не цесії.
Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
         Отже, за змістом статей 512, 1077 ЦК України розмежовано правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.
         Аналіз положень статей 512-518 ЦК України дає підстави для висновку щодо суб`єктного складу правочинів із відступлення права вимоги, а відповідно до статті 2 ЦК України учасником цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.
         Водночас, за змістом частини 1 статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини 5 статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у договорі факторингу беруть участь три сторони: клієнт, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина 2 статті 1079 ЦК України), фактор, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина 3 статті 1079 ЦК України), та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.
Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми якого є спеціальними, передбачено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах 1, 2 статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо згідно із законом надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.
Отже, фактор для надання фінансової послуги має бути включеним до Державного реєстру фінансових установ та мати відповідну ліцензію, яка у даному випадку у позивача відсутня.
Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, в яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги (як тієї, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
У разі цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватися по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у виді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 ЦК України).
Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі №909/968/16, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.10.2019 у справі №910/13731/18, Верховний Суд у постановах від 19.11.2019 у справі №924/1017/18, від 11.12.2019 у справі №127/8772/17-ц.
ОСОБА_1 не надано суду доказів, що він має ліцензію на надання фінансових послуг та внесений до Державного реєстру фінансових установ, отже цей договір є нікчемним відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Колегія суддів також вважає, що право вимоги у ОСОБА_1 за згаданим договором є похідним від права вимоги ТОВ-фірма «Даніка», яке ґрунтується на його обов`язку, що виникає із договору поруки, укладеного з ВАТ «Морський транспортний банк» (а.с.39-40).
У справі відсутні відомості про те, що ТОВ-фірма «Даніка» виконала обов`язки поручителя і сплатила борг і тому ОСОБА_7 не міг набути право вимоги, за згаданим договором.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, у зв`язку з чим відповідно до ст. 375 ЦК України апеляційна скарга необхідно залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тимошенко Дмитра Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 16 листопада 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В.Бурлака.

                                                                       О.М.Хорошевський.