Постанова
іменем України
29вересня 2020 року м. Київ
справа № 536/973/17
провадження № 51-3111км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючої                                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 , 
засудженого                                                                        ОСОБА_6 ,
захисника                                                                 ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 грудня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року укримінальному провадженні щодо
                                    ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
                                    уродженця м. Кременчука Полтавської області, 
жителя  
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вирокомКрюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від  14  грудня 2018 року ОСОБА_6 було засуджено за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК до  покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. 
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 25 квітня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишив без зміни. 
Суд визнав ОСОБА_6 винуватим в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116–118 КК, за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив місцевий суд, 12 квітня 2017 року приблизно о 19-й годині, перебуваючи у приміщенні приватного будинку № 7 на вул. Приглібова ус.Максимівка Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_6 під час спільного вживання спиртних напоїв із ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, реалізуючи злочинний умисел на позбавлення життя останнього, схопив зістолу кухонний ніж та завдав ним п`ятьох ударів ОСОБА_8 угрудну клітку.Від тілесних ушкодженьпотерпілий упав обличчям на стіл, ОСОБА_9 завдав йому ще двох ударівножему спину та одного ударув ділянку шиї.Після ОСОБА_10 узяв сокиру, лезом якої завдав щешістьох ударів по голові ОСОБА_8 . Через кілька хвилин після отриманих тілесних ушкоджень потерпілий помер. Згідно з висновком експерта смерть настала внаслідок отриманого колото-різаного поранення грудної клітки з  ушкодженням серцевої сумки тасерця, яке ускладнилося масивною внутрішньою кровотечею тазовнішньою крововтратою.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Суть доводів захисника зводиться до того, що дії ОСОБА_6 мали б бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК, оскільки смерть потерпілого настала від колото-різаних ран, заподіяних ножем, ОСОБА_11 не  завдавав, а стороною обвинувачення не доведено, що останній мав умисел на  вбивство потерпілого.Також зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги показання ОСОБА_6 , які він надавав під час слідчого експерименту тавід яких у  подальшому відмовився, а призначаючи покарання, не врахував усіх характеризуючих даних про особу засудженого. Крім того,зазначає, що апеляційний суд не дав відповідей на всі доводи апеляційних скарг сторони захисту та свого рішення належним чином не вмотивував.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу, а  прокурор заперечував проти її задоволення. При цьому засуджений зазначив про порушення його права на захист, оскільки суд першої інстанції не замінив йому захисника ОСОБА_12 , а в суді апеляційної інстанції цей захисник, після його заміни,брав участьу судовому засіданні 25 квітня 2019 року.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального тапроцесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені воскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чиіншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення таособі засудженого.
У поданій касаційній скарзі захисник, зокрема, не погоджується по суті з  установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, зазначає про неповноту судового розгляду, тоді як їх перевірка відповідно до ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції неналежить.
Разом із тим у результаті касаційного перегляду було встановлено, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, зроблено з додержанням ст.23КПК на підставі всіх з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими таперевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , судово-медичного експерта ОСОБА_16 ; фактичних даних, щомістяться упротоколах огляду місця події та затримання підозрюваного  ОСОБА_6 від 12 квітня 2017 року, протоколі проведення слідчого експерименту від14квітня 2014 року за участю ОСОБА_6 , висновках проведених експертиз: судово-медичних від 13 квітня, 24  травня 2017року, дактилоскопічної від 13 травня 2017 року, судово-імунологічних від 17, 19, 23 травня 2017 року, медико-криміналістичних від 19, 29 травня 2017 року, а  також напідставі інших досліджених доказів, зміст яких детально відображено у  вироку.
Виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції з`ясував позицію обвинуваченого ОСОБА_6 ,який не заперечував фактів виникнення конфлікту з потерпілим та завдання йому близько шести ударів сокирою по голові, однак заперечував завдання ударів ножем.
Версію сторони захисту про невчинення  ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину суд ретельно перевірив і вмотивовано спростував у вироку. При цьому суд, окрім іншого, обґрунтовано послався на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , які повідомили, що разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_18 у  будинку вживали спиртні напої, згодом усі, крім ОСОБА_19 , пішли відпочивати, при цьому ОСОБА_13 сказав, що чув, якприйшов ОСОБА_8 , між ним і ОСОБА_6 відбувалася розмова, голосів інших осіб він не чув, а через деякий час ОСОБА_6 повідомив, що вбив людину,в коли вони зайшли на кухню, то побачили потерпілого, у якого були численні поранення;фактичні дані, що містяться у протоколі слідчого експерименту від 14 квітня 2014 року за участю ОСОБА_6 , під час проведення якого він відтворив окремі обставини вчиненого ним діяння, у тому числі й ті, які не заперечувались ним під час судового розгляду, вказав на кількість і  механізм завдання ударів ОСОБА_8 у послідовності, встановленій та  підтвердженій пізніше експертом у висновку від 24 травня 2017 року; показання судово-медичного експерта ОСОБА_16 , який у судовому засіданні підтвердив висновки проведеної ним експертизи.Крім того, на час проведення слідчого експерименту ні слідчий, ні експерт не володіли інформацією щодо послідовності завдання ударів померлому, а тому характер і локалізацію ударів ОСОБА_6 відтворював самостійно.
Усупереч твердженням сторони захисту фактичні дані, які покладено в основу вироку та на яких ґрунтується обвинувачення засудженого, було отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та  процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами у  кримінальному провадженні. Ретельно дослідивши й зіставивши їх, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення засудженим суспільно небезпечного діяння проти життя особи. 
При цьому суд урахував, що за нормативним визначенням умисне вбивство (ст.  115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді протиправного посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони – умисною формою вини (прямий або непрямий умисел), коли особа усвідомлює, що в результаті її дій потерпілий помре, і бажає настання смерті або свідомо припускає настання таких наслідків. При вирішенні питання щодо спрямованості (змісту) умислу особи необхідно виходити із сукупності всіх обставин кримінального провадження, враховувати не  лише поведінку винуватця і потерпілого, але й спосібвчинення суспільно небезпечного діяння, застосоване знаряддя злочину, характер, локалізацію та ступінь тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, а також поведінку винної особи після скоєного. Про наявність прямого умислу можуть свідчити такі дії особи, які завідомо для неї повинні були потягнути за собою смерть потерпілого. 
Ураховуючи кількість ударів, завданих спершу ножем, потім – сокирою, їх локалізацію у життєво важливі органи – грудну клітку та голову, намагання потерпілого захиститись від нападу, що вказує на те, що він не становив небезпеки для ОСОБА_6 , місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про спрямованість умислу саме на вбивство потерпілого.
Таким чином, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, а  доводи захисника вцій частині не можна визнати прийнятними.
Твердження захисника про те, що протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом, не знайшли свого підтвердження. Як убачається з матеріалів провадження, слідчий експеримент проведено слідчим на місці вчинення злочину відповідно до вимог ст. 240 КПК за участю обвинуваченого, його захисника, двох понятих, спеціаліста, за його результатами складено протокол, який підписано всіма учасниками без будь-яких зауважень до порядку проведення слідчої дії та змісту протоколу. Підчас проведення слідчої дії здійснювався відеозапис, який переглянутов  ході судового розгляду.Таким чином, матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту від 14 квітня 2017  року відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статтям 104, 105 КПК, а саму слідчу дію проведено відповідно до ст. 240 КПК. 
Таке рішення узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові об`єднаної палати від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17).
Призначене засудженому покарання є справедливим, відповідає його меті й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК. 
Вирок суду не суперечить вимогам ст. 374 КПК.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо  ОСОБА_6 заапеляційними скаргами сторони захисту, належним чином перевірив усі викладені в них доводи, у тому числі щодо правильності кваліфікації дій засудженого за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, та, навівши підстави прийнятого рішення, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених вимог.
Ухвала суду апеляційної інстанції не суперечить положенням статей 370, 419 КПК, апереконливих аргументів на спростування висновків цього суду вподаній скарзі незазначено.
Посилання захисника про те, що при призначенні ОСОБА_6 покарання не було враховано наявності у винного тяжкої хвороби, спростовується ухвалою апеляційного суду, відповідно до якої при призначенні покарання ОСОБА_6 враховано, зокрема, стан його здоров`я.
Не знайшли свого підтвердження посилання засудженого на порушення його права на захист. Як убачається з технічного запису судового засіданні від 13 вересня 2018 року, ОСОБА_6 висловив прохання про заміну захисника, однак у подальшому погодився на розгляд провадження за його участю. У судовому засіданні 03 квітня 2019 року в суді апеляційної інстанції, яке відбулося за участю захисника ОСОБА_12 , засуджений заявив клопотання про заміну згаданого захисника і суд його задовольнив (т. 2, а.п. 179 – 182). У подальшому, в судовому засіданні від 25 квітня 2019 року, участь брала захисник ОСОБА_7 (т. 2, а.п. 201 – 202).
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваних вироку та ухвали і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в касаційній скарзі, при розгляді кримінального провадження вкасаційному порядку не встановлено.
Тому касаційну скаргузахисника слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433,434,436,441,442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 грудня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_20 – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_21                                 ОСОБА_22 ’єва                          ОСОБА_3