Справа № 462/7109/18                                Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М. 
Провадження № 22-ц/811/2381/19                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І.
з участю: Вислоцької М.О., її представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14 травня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 300 457 грн. 50 коп., що складається з основної суми боргу у розмірі 203 700 грн. 00 коп. та 96 757 грн. 50 коп. заборгованості по відсотках.
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.09.2016 року між сторонами було укладено договір позики на суму 3000.00 дол. США та 2 000.00 Євро терміном на один рік під 2,5 % за користування позикою. Крім того, 28.03.2017 року було укладено договір позики на суму 2000.00 дол. США, на таких самих умовах, а угода від 05.09.2016 року була розірвана, про що вказано в розписці, а тому 28.03.2017 року було укладено договір позики на суму 5000.00 дол. США та 2 000.00 Євро терміном до 28.09.2017 року під 2,5 % за користування позикою. Факт укладення вказаних договорів підтверджується розписками, написаними власноручно відповідачем. Строк повернення грошей зазначено в розписці, згідно з якою всі кошти повинні бути повернуті до 28.09.2017 року, однак відповідач умови договору не виконала, кошти в визначений строк не повернула. 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2019 року позов ОСОБА_3 – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у сумі 203700.00 грн. та 96 757.50 грн. заборгованості по відсотках, а всього 300 457.50 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3034 грн. 65 коп. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Вказує, що долучені до матеріалів справи примірники нібито боргової розписки не підтверджують факт укладення між сторонами договору позики, оскільки в них відсутнє зобов`язання повернути отримане за договором, так як це передбачено ст. ст. 1046,1049 ЦК України, що свідчить про безпідставність позовних вимог. Також апелянт звертає увагу на те, що з врахування правової позиції викладеної у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №390/1875/16-ц та Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимогу про стягнення відсотків за період з моменту укладення спірного правочину і аж до моменту звернення позивача до суду, оскільки зі спливом строку, на який було надано кошти, припинилось право позивача нараховувати проценти за спірним правочином, тобто після 28.09.2017 року позивач не вправі був нараховувати такі проценти. Вказує, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає наявним правовідносинам, оскільки позивачем не доведено факту наявності між сторонами саме боргових зобов`язань за правочином від 28.03.2017 року в розумінні ст. 1046 ЦК України. Крім того, в розписці від 28.03.2017 року вказано, що ОСОБА_2 бере у користування в позивачки 5000 доларів, проте між сторонами не узгоджено приналежність до якої саме іноземної валюти застосовується таке грошове визначення (США, Австралії чи Канади), що може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
26.10.2020 року представник ОСОБА_2 – ОСОБА_4 подала чергове клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи таке перебуванням на самоізоляції після безпосереднього контакту з особою з підтвердженим діагнозом COVID -19.
Матеріалами справи підтверджується, що представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи подавалися неодноразово, розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі і з врахуванням клопотань представника відповідача, враховуючи передбачені законом строки розгляду справи апеляційним судом, те, що справа в провадженні апеляційного суду перебуває з серпня 2019 року, колегія суддів ухвалила розглядати справу у відсутності відповідачки та її представника ОСОБА_4 .
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення Вислоцької М.О., її представника ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не виконали зобов`язань за договором позики, у встановлений розпискою строк позичені кошти не повернула, не сплатила відсотки за користування позиченими коштами, що є підставою для стягнення таких в гривневому еквіваленті в судовому порядку. 
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції взяв до уваги розписку, написану та підписану ОСОБА_2 28.03.2017 року, за змістом якої « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 бере у позику в ОСОБА_3 , 5000.00 доларів і 2000.00 євро на термін пів року, в разі прискореної віддачі повної суми попередити в період за два місяці, відсотки віддаю кожного місяця вчасно в розмірі 2,5 % за кожен місяць користування».
Судом першої інстанції встановлено, що вищезазначена розписка написана власноручно відповідачем, що підтвердив позивач та не заперечував представник відповідача.
Зазначена розписка є беззаперечним доказом укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики, який відповідачкою не оспорювався, такий не визнаний недійсним в судовому порядку, а відтак підлягає виконанню його сторонами.
Враховуючи зміст розписки від 28.03.2017 року, у якій зазначено, що кошти беруться ОСОБА_2 у позику, а також положення ст. 1046 ЦК України, у якій зазначено зміст договору позики, колегія суддів вважає безпідставними, необгрунтованими доводи апелянта про те, що долучена до матеріалів справи копія боргової розписки не може свідчити про укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , договору позики, оскільки в розписці відсутня умова договору позики про повернення відповідачкою коштів. 
Такі доводи апелянта спростовуються змістом розписки, у якій зазначено, що кошти беруться в позику, а також у розписці зазначено про повернення «віддачу» позичених коштів та відсотків та зазначено строк їх повернення, зазначено дату отримання коштів.
Під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.03.2018р. зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
На думку колегії суддів долучена до матеріалів справи копія розписки містить у собі всі складові, які дають підстави вважати укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів.
В суді першої інстанції позивачка підтвердила факт передачі 5000 доларів США та 2000 євро відповідачці та представила оригінал розписки.
Частиною1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено законом або договором.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч.1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на усій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно – правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. 
Відповідно до наведених правових норм, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти – фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно – правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не у всіх випадках та безумовно в національній валюті України. 
Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц провадження №14-465цс18.
Як вбачається з розписки від 28.03.2017 року, ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 5000.00 дол. США та 2000.00 євро, тобто, договором визначна сума позичених коштів в іноземній валюті, а відтак стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають кошти в іноземній валюті, а саме, в доларах США та Євро.
Оскільки договором позики, укладення якого підтверджується розпискою ОСОБА_2 , передбачено сплату відсотків за користування позиченими котами у розмірі 2.5% за кожен місяць користування позиченими коштами, відтак і їх розрахунок слід проводити в іноземній валюті, в доларах США та Євро.
Стаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства, який означає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що вона звернулася з позовом про стягнення із ОСОБА_2 позичених грошових коштів, а також відсотків за користування позиченими коштами в національній валюті, в гривні.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечувала щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів в іноземній валюті, оскільки згідно з розпискою ОСОБА_2 позичала кошти в розмірі 5000.00 дол. США та 2000.00 євро, а також щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами також в іноземній валюті.
Крім цього, зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_3  позичила ОСОБА_2  в іноземній валюті без зазначення еквіваленту цієї суми в національній валюті, що свідчить про те, що договір укладено саме в іноземній валюті, а відтак і суму позичених коштів, і відсотки за користування кредитними коштами слід розраховувати лише в іноземній валюті. 
З врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року, висловлених у справі справі № 444/9519/12, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що право на стягнення відсотків за користування позиченими коштами припиняється з 28.09.2017 року, з дати закінчення строку дії договору позики, оскільки у розписці зазначено термін повернення коштів – пів року. 
Враховуючи вищенаведене, розмір процентів, зазначених у розписці, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню проценти у розмірі 750.00 дол. США (125 дол. х 6 місяців) та 300 євро (50 євро х 6 місяців).
Крім цього, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, слід змінити розмір судових витрат, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2383.82 грн. судового збору. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2019 року – скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5000 доларів США, 2 000 євро позичених коштів, 750 доларів США та 300 євро відсотків за користування позиченими коштами, а всього 5750 доларів США та 2300 євро.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2383.82 грн. судового збору. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 05.11.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П.