Постанова
Іменем  України 
16 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 493/915/16-ц
провадження № 61-286св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Балтська міська рада Одеської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року в складі судді Бодашко Л. І. та  постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Черевка П. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  Балтської міської ради Одеської області,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 понад п`ять років по день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати її спадкоємицею четвертої черги після його смерті.   
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким вона з 01 січня 1999 року по день його смерті проживала в належному їй  будинку в селі Гольма Балтського району Одеської області, вели спільне господарство, спільний побут, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, при цьому ні вона, ні ОСОБА_4 в іншому шлюбі не перебували. 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належну йому земельну ділянку. Вона є єдиною спадкоємицею, яка відповідно до  частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки відповідачі, які є синами ОСОБА_4 , разом з ним не проживали і в установлений законом строк заяви про прийняття спадщини не подали.  
Як спадкоємець четвертої черги вона звернулася до  нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено та роз`яснено право звернутися до  суду з заявою про встановлення факту спільного проживання зі  спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року, позов задоволено.
Визнано встановленим факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тобто з 1999 року по 2009 рік, в селі Гольма Балтського району Одеської області.
Визнано ОСОБА_1 спадкоємицею четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Гольма Балтського району Одеської області.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з доведеності факту спільного проживання позивача та ОСОБА_4 як чоловіка і жінки однією сім`єю у період з  01 січня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У грудні 2019 року  ОСОБА_3  звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Балтського районного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позову є передчасним, оскільки судові рішення ґрунтуються лише на показаннях свідків, які не можуть бути допустимими доказами. Суди не взяли до уваги дані, викладені в погосподарських книгах Гольмянської сільської ради, які свідчать про те, що позивач та ОСОБА_4 ніколи разом не проживали, спільного господарства не мали.  
До того ж зазначає, що в позовній заяві позивач вказувала, що за час спільного проживання з ОСОБА_4 ні він, ні вона в зареєстрованому шлюбі з  іншими особами не перебували, однак жодних доказів на підтвердження цих обставин не надала. Разом з тим, з відповіді Балтського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, яка долучена ним до апеляційної скарги, вбачається, що позивач та ОСОБА_4 перебували в шлюбі з іншими особами, проте суди вказані обставини не врахували.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
18 березня 2020 року справа № 493/915/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Судувід 19 листопада 2020 року справу призначено до  судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду               і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не  закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються          у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 01 січня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 проживав з ОСОБА_1 однією сім`єю, як чоловік та жінка без шлюбу в  житловому будинку позивача по АДРЕСА_1 , вели спільний побут, спільне господарство та мали спільний бюджет, між ними склалися відносини, притаманні подружжю.
Вказаний факт підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , який працює старостою села Гольма, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які жили по сусідству з позивачем та   ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , яка працювала секретарем Гольманської сільської ради, ОСОБА_10 , яка працювала продавцем в магазині, та  ОСОБА_11 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Поховання його здійснила позивач.
Відповідачі   ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , сини ОСОБА_4 , на  день його смерті разом з ним не проживали, в установлений законом строк з  заявами про прийняття спадщини після смерті батька не звернулися.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на  захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за  заповітом або за законом.
Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
У той же час кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).
Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на  спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із  заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на  час відкриття спадщини.
Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із  спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Необхідною умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на  утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних  чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не  менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, яким кореспондують положення статей 12, 81 чинного ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків (стаття 57 ЦПК України 2004 року, якій кореспондують положення статі 76 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Установивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 01 січня 1999 року по  ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто щонайменше п`ять років до  дня відкриття спадщини, проживали як чоловік і дружина разом у належному позивачу будинку, вели спільний побут та мали спільні права і обов`язки, позивач самостійно здійснила його поховання, що підтверджено показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні, достовірність яких не спростована відповідачами під час розгляду справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Водночас колегія суддів зазначає, що встановлюючи факт постійного проживання позивача зі  спадкодавцем з 01 січня 1999 року по 09 січня 2009  року, суди попередніх інстанцій не врахували, що вказаний факт може бути встановлено судом лише з дня набрання чинності СК України, 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не було передбачено.
Проте зазначене не вплинуло на правильність висновків судів про наявність підстав для задоволення позову, так як у даному випадку п`ятирічний термін проживання позивача зі спадкодавцем (09 січня 2004 року - ІНФОРМАЦІЯ_1) охоплюється дією СК України, що дає підстави для визнання за нею права на  спадкування. 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували факт перебування позивача та ОСОБА_3 під час їх спільного проживання у зареєстрованому шлюбі з іншими особами колегія суддів не бере до уваги, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин заявник не надав.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В  силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Балтського районного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року та  постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Балтського районного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року та  постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов	
Судді:	В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук	
 	                                   М. Ю. Тітов