ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" жовтня 2020 р.           Справа№ 910/10536/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Тарасенко К.В. 
          Шаптали  Є.Ю. 

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.
за участю представників згідно протоколу судового засідання від 27.10.2020
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «КОТС» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 (повний текст рішення підписано 14.01.2020)
у справі № 910/10536/19 (суддя Котков О.В.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «КОТС»
до Акціонерного товариства «Укргазвидобування»
про визнання недійсними одностороннього правочину та стягнення грошових коштів.
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2019 року Приватне акціонерне товариство «КОТС» (далі - ПрАТ «КОТС», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - АТ «Укргазвидобування», відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину АТ «Укргазвидобування» щодо дострокового розірвання договору №УБГ 342/030-18 від 06.06.2018 про виконання робіт та надання послуг, укладеного між АТ «Укргазвидобування» та ПрАТ «КОТС» та про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1  471  978,72 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не мав підстав для дострокового розірвання договору про виконання робіт та надання послуг №УБГ 342/030-18 від 06.06.2018, оскільки позивачем не порушено жодної істотної умови договору, тому дострокове розірвання за цієї підстави є незаконним з боку відповідача, що вказує на зловживання посадовими особами відповідача своїми повноваженнями, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом.
У відзиві на позовну заяву, відповідач заперечив проти заявленого позову ПрАТ «КОТС» мотивуючи це тим, що у зв`язку з простроченням позивачем строку виконання робіт, відповідачем на підставі п.п. 7.6., 10.3 договору було прийнято рішення про одностороннє розірвання договору, про що позивача було повідомлено листом № 030-01-2557-1 від 05.03.2019. Крім того, відповідач вказав, що у нього відсутня заборгованість за договором №УБГ 342/030-18 від 06.06.2018, який є розірваним з 06.04.2019.
Вказаний відзив на позовну заяву судом не було прийнято до уваги, оскільки, поданий до суду з порушення строку встановленого ч. 8 ст. 165 ГПК України, а клопотання про поновлення пропущеного строку, встановленого судом для подання відзиву на позовну заяву відповідачем не подано.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Не погодившись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «КОТС» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/10536/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Кравчук Г.А., Тарасенко  К.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скарго Приватного акціонерного товариства «КОТС» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019, справу призначено до розгляду на 19.03.2020.
У відзиві на апеляційну скаргу, АТ «Укргазвидобування» заперечило проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі позивача, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого господарського суду від 24.12.2019 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
У зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. з 10.03.2020 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 17.03.2020 у справі №910/10536/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю.
З метою недопущення розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема представників учасників справи та працівників суду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 повідомлено учасників справи, що 19.03.2020 розгляд справи №910/10536/19 не відбудеться.
Враховуючи постанову Кабінету Міністрів України №343 від 04.05.2020, якою послаблено заборони встановлені Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2020, справу №910/10536/19 призначено до розгляду на 11.06.2020.
У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. 11.06.2020 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.06.2020 у справі №910/10536/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2020 справу №910/10536/19 прийнято до провадження колегією суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю., справу призначено до розгляду на 09.07.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2020 клопотання Приватного акціонерного товариства «КОТС» та Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про відкладення розгляду справи задоволено, справу відкладено на 27.08.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2020 клопотання Приватного акціонерного товариства «КОТС» про відкладення розгляду справи для можливості врегулювати спір у позасудовому порядку задоволено, справу відкладено на 03.09.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2020 продовжено строк розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «КОТС» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019, розгляд справи відкладено на 24.09.2020.
У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. з 22.09.2020 на лікарняному, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.09.2020 у справі №910/10536/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 справу №910/10536/19 прийнято до провадження колегією суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю.
У судове засідання 27.10.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.
Представник ПрАТ «КОТС» у судовому засіданні надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Судові витрати покласти на відповідача.
Представник АТ «Укргазвидобування» у судовому засіданні надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 06.06.2018 між ПрАТ «КОТС» (підрядник) та ПАТ «Укргазвидобування» (в подальшому змінено найменування на АТ «Укргазвидобування») в особі філії Бурового управління «Укрбургаз» (замовник) укладено договір №УБГ 342/030-18 про виконання робіт та надання послуг (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого, замовник доручає, а підрядник зобов`язується на свій ризик, а також необхідними матеріалами та обладнанням, відповідно до умов цього договору та технічного завдання про необхідні технічні, якісні та кількісні характеристики предмета закупівлі (далі - технічне завдання) (додаток № 1 до договору), що додається до договору та є його невідємною частиною, виконати роботи з облаштування бурових майданчиків замовника (далі - об`єкти) інтернет-зв`язку та системою відеоспостереження та створення моніторингових центрів, та здати їх у встановлений строк (далі - роботи), а також виконувати сервісне обслуговування змонтованого обладнання та надавати послуги безперебійного інтернет-зв`язку на об`єктах замовника (далі - послуги), а замовник зобов`язується прийняти і оплатити закінчені роботи та надані послуги на своїх об`єктах.
Згідно з п. 2.1 договору, початок виконання робіт: протягом 10-ти (десяти) календарних днів з дати підписання договору.
В п. 2.2 договору сторони визначили, що строк виконання робіт: не більше 140 календарних днів з дати підписання договору та відповідно до технічного завдання (додаток № 1 до договору). Сторони протягом 10 (десяти) календарних днів з дати підписання договору розробляють та підписують графік виконання робіт за формою, затвердженою в додатку № 5 до договору, який після підписання його сторонами стає невід`ємною частиною договору.
За умовами п. 3.9 договору, приймання-передача виконаних робіт та наданих послуг за цим договором здійснюється шляхом підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт та акту приймання-передачі наданих послуг, відповідно. Приймання-передача закінчених робіт оформляється актом приймання-передачі виконаних робіт, підписаним обома сторонами, після підписання сторонами акту введення обладнання в експлуатацію за результатами задовільного приймально-здавального випробування.
Відповідно до п. 3.13 договору, замовник зобов`язується підписувати акти приймання-передачі наданих послуг, акти приймання-передачі виконаних робіт та направляти їх підряднику протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту їх отримання, а у разі непогодження направити підряднику мотивовану відмову від підписання відповідного акту, при цьому у разі ненаправлення замовником підряднику підписаного акту або мотивованої відмови від підписання акту протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання акту замовником, вважається, що надані послуги або виконані роботи відповідають вимогам договору та прийнятті замовником в повному обсязі, що підтверджується відповідним актом, підписаним підрядником в односторонньому порядку.
Згідно з п. 5.3 договору, оплата за виконані роботи/надані послуги здійснюється протягом 30 календарних днів з дати отримання замовником рахунку від підрядника, на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі виконаних робіт та акту приймання-передачі наданих послуг.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що ним було розроблено та передано на затвердження відповідача детальне робоче завдання на виконання робіт по монтажу обладнання на бурових майданчиках та у моніторингових центрах відповідно до п. 1 календарного плану (додаток № 5 до договору). Розробка та передача технічного завдання відбулася 26.06.2018, що підтверджується листами № L18-030 від 26.06.2018 та № L18-031 від 27.06.2018, відтак позивачем було дотримано порядок та строки (етапи) початку виконання робіт. Відповідач затвердив проектну документацію лише 27.07.2018, тому затримка виконання робіт відбулася не з вини позивача.
Позивач вказує, що в процесі виконання робіт та надання послуг виникала необхідність у коригуванні якісних характеристик обладнання, черговості його встановлення та порядку обслуговування, у зв`язку з чим, 24.10.2018 позивач звернувся до відповідача із листом № L18-057 щодо продовження строків виконання робіт, які були передбачені у договорі.  Однак, листом 01.11.2018 № 030-01-13130-1 відповідач відмовив позивачу у внесенні змін до договору в частині продовження строків виконання робіт за договором.
Листом від 05.03.2019 № 030-01-2557-1 відповідач, посилаючись на п. 7.6 та п. 10.3 договору, попередив позивача про одностороннє розірвання договору від 06.06.2018 №УБГ/342/030-18 про виконання робіт та надання послуг з підстав прострочення виконання позивачем строку виконання робіт, передбачених у договорі. У згаданому листі відповідач повідомив позивача про ініціювання ним розірвання договору за 30 днів у письмовій формі.
В подальшому, листом від 11.04.2019 № 030-01-4490-1 відповідач повідомив позивача про фактичне розірвання договору саме з 06.04.2019.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не було надіслано на адресу позивача повідомлення про розірвання в односторонньому порядку договору в розумінні п. 10.3 договору, а надіслано лише повідомлення про рішення щодо розірвання договору від 05.03.2019, а після спливу 30-ти денного строку надано повторний лист, в якому підтверджено, що відповідач вважає договір розірваним з 06.04.2019. Таким чином, одностороннього розірвання договору, в порядку п. 10.3 договору, не відбулося, оскільки вказаним пунктом договору визначено двічі строк по 30-ть днів (на повідомлення про рішення про розірвання і сплив 30-ти денного строку) та про повідомлення про розірвання по спливу 30-ти денного строку при незмінності обставин і відповідно також сплив 30-ти денного строку.
26.04.2019 позивач направив відповідачу лист з доданими актами приймання-передачі виконаних робіт по свердловинам № 32, 33 Краснокутська та № 103 Семенцівська та актами приймання-передачі наданих послуг по 8 свердловинам та двом моніторинговим центрам, проте у листі № 030-02-5686-1 відповідач вказав, що в актах приймання-передачі послуг вказано повний місяць (квітень), однак термін дії договору № УБГ 342/030-18 закінчився 05.04.2019. При цьому, позивач вказав, що у листі №  030-02-5686-1 не міститься мотивованої відмови від підписання актів приймання-передачі виконаних робіт по свердловинам №32, 33 Краснокутська та № 103 Семенцівська, зауваження відповідач висловив лише стосовно актів приймання-передачі послуг, які, на його думку, не повинні виставлятися до оплати за весь календарний місяць (квітень 2019 року), а лише до дати припинення дії договору, якою відповідач вважає 05.04.2019.
Вважаючи вчинений відповідачем правочин щодо розірвання договору в односторонньому порядку таким, що не відповідає діючому законодавству, позивач звернувся із позовом про визнання його недійсним. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь заборгованість в сумі 1 471 978,72 грн.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як вірно вказав суд першої інстанції, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
В той же час, недодержання особою при вчиненні правочину (в т.ч. одностороннього) наведених вимог в силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України є правовою підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.
Згідно з ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Судова колегія, погоджується з висновком суду першої інстанції, що норма ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачає такий наслідок порушення зобов`язання, як його припинення у випадку, якщо це встановлено договором або законом.
У даному випадку, оскаржуваний правочин, оформлений листом № 030-01-2557-1 від 05.03.2019, стосується одностороннього розірвання договору з підстав порушення його умов контрагентом, а відтак, має відповідати насамперед приписам п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, яка передбачає можливість одностороннього розірвання договору, якщо це встановлено договором або законом, у разі порушення іншою особою взятих на себе зобов`язання за таким договором.
Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, досліджуючи питання законності вчинення одностороннього правочину про розірвання договору насамперед слід встановити чи передбачено у конкретному випадку право односторонньої відмови від договору в позасудовому порядку та чи має місце порушення контрагентом зобов`язання, яке тягне за собою правові наслідки у такому вигляді.
Також, законом передбачено випадки, коли договір може бути розірвано в односторонньому порядку, у тому числі шляхом відмови від договору, зокрема, одностороннє розірвання договору може бути наслідком порушення зобов`язань за договором іншою стороною, або якщо таке право на розірвання встановлено договором, незалежно від настання тих чи інших обставин.
Частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлена договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Частиною 1 статті 188 Господарського кодексу України встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.
Тобто, у випадках, коли підстава для односторонньої зміни чи розірвання договору встановлена законом або договором, відповідна сторона договору може скористатися нею самостійно, без звернення до суду.
Отже, виходячи з наведених норм, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього.
За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.
Як встановлено судом першої інстанції, що перевірено судом апеляційної інстанції, в пунктах 7.6 та 10.3 договору № УБГ 342/030-18 від 06.06.2018 сторони передбачили право відповідача на одностороннє розірвання договору у разі порушення умов договору позивачем.
Так, відповідно до п. 7.6 договору, в разі прострочення підрядником строку виконання робіт та/або надання послуг, замовник має право відмовитись від приймання робіт/послуг та/або поставки обладнання та розірвати договір в односторонньому порядку.
Згідно з п. 10.3 договору, у випадку порушення підрядником умов договору замовник має право розірвати договір із стягненням усіх збитків, що виникли. У разі прийняття замовником рішення про розірвання або відмову від договору, замовник повинен письмово повідомити про це підрядника не менш як за 30 днів і, якщо протягом такого строку, обставини, що зумовили таке рішення, суттєво не змінились, замовник має право розірвати договір або відмовитись від нього. Договір вважається розірваним через 30 днів з моменту відправлення замовником підряднику письмового повідомлення, якщо інший строк не вказаний у такому повідомленні.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що укладений між сторонами договір може бути розірвано не лише за згодою сторін чи за рішенням суду, а і шляхом односторонньої відмови від нього, оскільки таке право прямо передбачено пунктами 7.6 та 10.3 договору.
Згідно з частиною 2 статті 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина).
Пунктом 2.2 договору сторони передбачили, що строк виконання робіт: не більше 140 календарних днів з дати підписання договору та відповідно до технічного завдання (додаток № 1 до договору). Сторони протягом 10 (десяти) календарних днів з дати підписання договору розробляють та підписують графік виконання робіт за формою, затвердженою в додатку № 5 до договору, який після підписання його сторонами стає невід`ємною частиною договору.
Додатком 1 до договору сторони затвердили технічне завдання до договору. Крім того, на виконання п. 2.2 сторони підписали графік виконання робіт за формою, зазначеною в додатку № 5 до договору, який містить аналогічний кінцевий строк виконання робіт, як і зазначений і у пункті 2.2 - 140 календарних днів з дати підписання договору.
Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Згідно зі статтею 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За приписами частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Отже, виходячи зі змісту п. 2.2 договору строк виконання робіт за договором до 25.10.2018 року (включно).
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що порушення ним умов договору відбулося внаслідок порушення умов договору відповідачем, зокрема внаслідок несвоєчасного погодження детального робочого завдання. Як правильно зазначив суд першої інстанції, такі доводи не грунтуються на умовах договору, відповідно до яких позивач мав виконати роботи відповідно до технічного завдання, яке є додатком № 1 до договору, та підписане сторонами 26.06.2018. Водночас, як зазначалось вище та встановлено судом, договором чітко встановлений строк виконання робіт, який позивачем дотримано не було.
З матеріалів справи вбачається, що листом від 05.03.2019 № 030-01-2557-1 відповідач, посилаючись на пункти 7.6 та 10.3 договору, повідомив позивача про розірвання договору №УБГ 342/030-18 від 06.06.2018 у зв`язку з порушенням його виконання з боку позивача, а саме недотриманням строків виконання робіт.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в наступні 30 днів після направлення відповідачем позивачу повідомлення про розірвання договору, обставини, які стали підставою направлення такого повідомлення (порушення позивачем строку виконання робіт) суттєво не змінилися, а отже, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що в силу п. 10.3 договір №УБГ 342/030-18 від 06.06.2018 є розірваним через 30 днів з дня направлення відповідачем повідомлення, тобто з 05.04.2019.
Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач правомірно скористався своїм правом на одностороннє розірвання договору. На переконання колегії суддів, правочин, оформлений листом від 05.03.2019 № 030-01-2557-1, не суперечить нормам Цивільного кодексу України (в тому числі ст. 611 Цивільного кодексу України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та повністю відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України. При цьому, розірвання договору в односторонньому порядку передбачено умовами договору.
Позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано суду доказів та не наведено підстав для визнання такого правочину недійсним, а тому місцевим господарським судом правомірно відмовлено в цій частині позову.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 1  471  978,72 грн колегія суддів зазначає наступне.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, заявляючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за виконані роботи позивач повинен довести, що такі роботи ним виконані, належним чином оформлені та у відповідача виник обов`язок оплати вказаних робіт відповідно до договору або закону.
В обгрунтування вимоги про стягнення заборгованості, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, позивач вказує на підписані лише з його боку акти приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до яких роботи виконані позивачем у квітні 2019 року без зазначення чітких дат виконання робіт.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п. 3.9 договору приймання-передача закінчених робіт оформляється актом приймання-передачі виконаних робіт, підписаним обома сторонами, після підписання сторонами акту введення обладнання в експлуатацію за результатами задовільного приймально-здавального випробування. Проте, в матеріалах справи відсутні підписані сторонами акти введення обладнання в експлуатацію, зазначеного в актах приймання-передачі, складених позивачем.
При цьому, в матеріалах справи наявне листування між позивачем та відповідачем з приводу приймання-передачі обладнання. Зокрема, листом від 11.03.2019 відповідач запропонував позивачу провести приймання-передачу обладнання 21-22.03.2019 року, проте матеріали справи не місять відповіді позивача на цю пропозицію відповідача.
Жодних інших доказів, які б підтверджували підписання сторонами актів приймання-передачі обладнання, як того вимагає п. 3.9 договору, як передумову підписання актів приймання-передачі виконання робіт, позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, суду не надано, а тому місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що акти приймання-передачі виконаних робіт складені позивачем передчасно та без дотримання вимог п. 3.9 договору.
В той же час, як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до п. 5.3 у відповідача виникає обов`язок оплатити виконані позивачем роботи тільки на підставі підписаних актів приймання-передачі виконаних робіт відповідно до п. 3.9 договору протягом 30 календарних днів з дня підписання таких актів.
Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості не підтверджується належними та допустимими доказами, не грунтується на умовах договору, у зв`язку з чим судом першої інстанції правомірно відмовлено у цій частині позову.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, про відмову у задоволенні даного позову.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини  у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.
Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ПрАТ «КОТС» не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2019, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ПрАТ «КОТС» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 24.12.2019 - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «КОТС» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 у справі №910/10536/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2019 у справі №910/10536/19 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Приватне акціонерне товариство «КОТС».
4. Матеріали справи №910/10536/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст підписано 23.11.2020 після виходу судді з лікарняного. 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                К.В. Тарасенко

                                                                                Є.Ю. Шаптала