Постанова                                         
Іменем України
 
04 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/20966/17
 
провадження № 61-17262св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Служба безпеки України, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги  ОСОБА_1 та Служби безпеки України на постанову Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року у складі судді: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що кримінальне провадження по розслідуванню вбивства його брата ОСОБА_2 триває понад 14 років.  За дворічний умисний саботаж слідчих дій і заходів, який призвів до втрати (продажу) речового доказу, він повідомив Службу безпеки України про груповий злочин заявою від 22 листопада 2013 року № 197.
 
Вказував, що ухвалою Шевченківського суду м. Києва від 12 грудня                     2013 року у справі № 761/31102/13-к структуру ГСУ Служби безпеки України зобов`язано відомості із заяви № 197 внести в ЄРДР і розпочати досудове розслідування. 
22 листопада 2013 року Служба безпеки України повідомила його про те, що документи скеровано до Генеральної прокуратури України без попереднього внесення відомостей в ЄРДР.
16 грудня 2013 року він подав заяву-вимогу про виконання ухвали Шевченківського суду м. Києва від 12 грудня 2013 року, але дана ухвала Службою безпеки України виконана не була.
26 грудня 2013 року прокуратура м. Києва повідомила, що в допуску до продажу речового доказу (квартири, в якій скоєно умисне вбивство) ознак складу злочину слідчий ОСОБА_3 не вбачає.
 
Стверджував, що після вимог повернути матеріали заяви № 197 про скоєння групового злочину до ГСУ Служби безпеки України для виконання судового рішення, прокурори Генеральної прокуратури України і м. Києва постійно створювали йому перешкоди. Отож, уповноважені особи Служби безпеки України судове рішення не виконали, відомості із заяви про злочин № 197 не внесли, при цьому ніякого генерального доручення чи інших документів на передоручення виконання судового рішення від уповноважених осіб ГСУ Служби безпеки України на уповноважених прокурорів чи слідчих прокуратури м. Києва у матеріалах кримінального провадження не існує.
 
Зазначав, що 22 липня 2013 року він вимагав від слідчого накласти арешт на квартиру, а вже 22 серпня 2013 року речовий доказ було продано чи фіктивно переоформлено на ОСОБА_4 .
 
Посилався на те, що ухвалами судів, зокрема Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2013 року, визнавалися факти протиправної бездіяльності слідчого, за фактом шахрайського переоформлення квартири.
 
Вважав, що покриття структурою Службою безпеки України спільно з Генеральною прокуратурою України і прокуратурою м. Києва службового злочину слідчого ОСОБА_5 , який два роки не проводив слідчі дії по тяжкому злочину, при допуску до продажу квартири у стані речового доказу, в якій знаходилося успадковане ним майно, завдало йому матеріальної шкоди по вартості недоотриманого майна, яка становить 130 000 грн, та душевних страждань йому, його дружині та трьом його дітям, яких вони всі зазнали у зв`язку з протизаконними діями Служби безпеки України.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: визнати протизаконною бездіяльність Служби безпеки України по довготривалому невиконанню судового рішення - ухвали Шевченківського суду м. Києва від 12 грудня 2013 року, що призвело до втрати речового доказу (квартири) і спричинило фактично подальшу повну відсутність досудового розслідування по вбивству, унеможливило доступ до квартири, переоформленої на фіктивного власника ОСОБА_4 ; стягнути з Державного казначейства України за бездіяльність Служби безпеки України суму моральної шкоди за невиконання ухвали Шевченківського суду м. Києва       від 12 грудня 2013 року в сумі 60 000 грн та вартість втраченого спадкового майна вартістю орієнтовно 130 000 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року у складі судді Притули Н. Г. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи не встановлено невиконання ухвали, оскільки вона була виконана 30 квітня 2014 року після надходження матеріалів заяви.
 
Районний суд вказав, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач.
При цьому обставини справи свідчать, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності Служби безпеки України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі його заяви про кримінальне правопорушення від 22 листопада 2013 року підтверджують реалізацію останнім оспорювання процесуальної діяльності Служби безпеки України і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.
 
Сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.
Також суд першої інстанції зазначив, що незгода позивача з прийнятими працівниками органів безпеки процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.
 
Отже, судом не встановлено дій з боку Служби безпеки України, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України.
 
Районний суд зазначив, що під час розгляду справи також не встановлено, що невиконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва                       від 12 грудня 2013 року призвело до втрати спадкового майна, враховуючи, що квартира була продана 22 серпня 2013 року, тобто до звернення із заявою-повідомленням та постановленням судом ухвали від 12 грудня             2013 року.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України по невиконанню судового рішення, а саме ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року у справі № 761/31102/13-к.
Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн та судові витрати в розмірі 953 грн.
В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки відповідальні особи Служби безпеки України були зобов`язані ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року внести заяву ОСОБА_1 від 22 листопада 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, але ними у встановлені законом порядку та строки цих дій зроблено не було, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Служби безпеки України по невиконанню судового рішення знайшли своє підтвердження і підлягають задоволенню.
 
При цьому апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на державу не покладається відповідальність за шкоду, заподіяну Службою безпеки України.
 
Апеляційний суд вважав, що є підстави для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки невиконанням ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року йому було спричинено моральну шкоду, що також підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 26 грудня 2018 року № 1450/18-61.
 
Проте підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди немає, оскільки доказами, наявними в матеріалах справи, не підтверджено, що невиконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року призвело до відчуження квартири, враховуючи, що квартира була продана 22 серпня 2013 року, тобто до звернення із заявою про груповий злочин № 107 від 22 листопада 2013 року та до постановлення судом ухвали від 12 грудня 2013 року. Отож,  причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача і шкодою, заподіяною позивачу, відсутній.
 
Апеляційний суд вважав, що позивачем не доведений розмір заподіяної майнової шкоди, оскільки у позовних вимогах цей розмір зазначений ним орієнтовно 130 000 грн, а ці обставини не підтверджуються будь-якими доказами.
 
Також не є доведеним і сам факт заподіяння позивачу шкоди відчуженням квартири, оскільки у матеріалах справи немає доказів, що дане майно перебувало у власності ОСОБА_2 , отже, що позивач міг претендувати на дану квартиру в порядку спадкування (том 1, а. с. 42).
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі Служба безпеки України, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про стягнення з Держави Україна на його користь 130 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 60 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, понесені судові витрати або передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга Служби безпеки України мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .
Вказує, що враховуючи наявність у матеріалах справи пояснень Служби безпеки України та доказів на підтвердження факту внесення 30 квітня  2014 року інформації до ЄРДР на підставі повернутої прокуратурою м. Києва заяви № 197, суд апеляційної інстанції не зрозуміло з яких міркувань встановив, що відомості до ЄРДР було внесено зі змісту ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року.
Вважає, що апеляційним судом не досліджено факт наявності моральної шкоди, яку нібито нанесено несвоєчасним виконанням ухвали суду, оскільки у висновку експерта від 26 грудня 2018 року зазначено, що виокремити страждання по кожному невиконаному рішенню неможливо (на думку позивача їх є понад 500). 
При цьому у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.
Стверджує, що оскарження бездіяльності посадових осіб Служби безпеки України свідчить про реалізацію позивачем процесуального права на оскарження дій та бездіяльності відповідних органів. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 січня               2019 року у справі № 199/1478/17.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував частину першу статті 141 ЦПК України, тоді як витрати за проведену судову експертизу підлягають стягненню на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України.
Зазначає, що ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не вмотивували підстави незгоди із визначеним експертом розміром відшкодування, не вказали причини такої незгоди.
Вважає, що апеляційним судом не обґрунтовано розмір стягнутої на його користь моральної шкоди саме у 10 000 грн.
Стверджує, що апеляційним судом не повно оцінено наявні у матеріалах справи докази та не надано оцінку кваліфікації діяльності винних осіб Служби безпеки України.
При цьому апеляційним судом не постановлено окрему ухвалу.

 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2019 року Служба безпеки України подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначає, що зазначені в касаційній скарзі доводи та мотиви є безпідставними і фактично зводяться до переоцінки наявних обставин справи та незгоди з ухваленими судовими рішеннями.
Вказує, що судом апеляційної інстанції не досліджувався факт наявності моральної шкоду, яку нібито нанесено несвоєчасним виконанням судового рішення. При цьому матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.
 
Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав відповідь на відзив Служби безпеки України на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначає, що доводи відзиву на його касаційну скаргу фактично відповідають змісту касаційної скарги Служби безпеки України та не містять обґрунтованих посилань, які б давали підстави для задоволення касаційної скарги Служби безпеки України. При цьому вважає посилання у відзиві на його касаційну скаргу такими, що не відповідають обставинам справи.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
У вересні 2019 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Верховного Суду.
 
У вересні 2019 року касаційна скарга Служби безпеки України надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Верховного Суду Сердюка В. В. від 25 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою судді Верховного Суду Сердюка В. В. від 22 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Служби безпеки України та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду.
'                       
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
06 грудня 2012 року до ЄРДР внесено заяву ОСОБА_1 від 18 квітня 2003 року (дата надходження заяви 18 квітня 2003 року) про те, що в період часу з 23 год 16 квітня 2003 року до 12 год 17 квітня 2003 року з квартири   АДРЕСА_1 , вийшов на вулицю ОСОБА_2 та додому не повернувся, місце його знаходження невідоме; правова кваліфікація: частина перша статті 115 КК України (том 1, а. с. 120).
 
Постановою слідчого СВ Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві Довгуна В. В. від 31 липня 2013 року квартиру за адресою АДРЕСА_1 визнано речовим доказом (том 1, а. с. 39).
 
Постановою слідчого СВ Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві Довгуна В. В. від 01 серпня 2013 року в задоволенні клопотання                  ОСОБА_1 щодо накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , відмовлено, у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 , якому належить дана квартира, у статусі підозрюваного по кримінальному провадженні № 12012110090000771 не перебуває (том 1, а. с. 41).
 
22 серпня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбенко Ю. Е. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2013 року зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ,                    за ОСОБА_4 (том 1, а. с. 42).
 
22 листопада 2013 року ОСОБА_1 подав на ім`я голови Служби безпеки України, із копіями до комітетів Верховної Ради України, заяву № 197 про груповий злочин групи слідчих і прокурорів у справі вбивства брата по допуску до продажу головного речового доказу - квартири за адресою:               АДРЕСА_1 , до завершення досудового слідства у кримінальній справі. 
У заяві просив уповноважених осіб ГСУ Служби безпеки України внести в ЄРДР відомості про факт групового службового злочину № 197 слідчих і прокурорів, перелічених у заяві про злочин № 197 у кримінальному провадженні № 12012110090000771 (том 1, а. с. 37).
 
Листом від 22 листопада 2013 року Головне слідче управління Служби безпеки України повідомило ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з відсутністю у його заяві № 197 відомостей про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, які підслідні слідчим органів безпеки, відповідно до статей 216, 218 КПК України її направлено до Генеральної прокуратури України (том 1, а. с. 186).
 
Листом від 28 листопада 2013 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 22 листопада 2013 року про неправомірні дії співробітників Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві та прокуратури Солом`янського району м. Києва прокуратура м. Києва повідомила                 ОСОБА_1 про те, що його звернення за своїм змістом та суттю не є повідомленням про злочин, оскільки не містить жодних конкретних даних про час, місце, обставини вчинення кримінального правопорушення                 (том 1, а. с. 46).
 
25 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Шевченківського районного суду на бездіяльність службових осіб Головного слідчого управління Служби Безпеки України. 
 
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва                       від 12 грудня 2013 року у справі № 761/31102/13-к частково задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано Головне слідче управління Служби Безпеки України внести до ЄРДР заяву ОСОБА_1 від 22 листопада  2013 року, зареєстровану за № 1682 (том 1, а. с. 44).
 
16 грудня 2013 року ОСОБА_1 подав на ім`я голови Служби Безпеки України, із копіями до комітетів Верховної Ради України, заяву-вимогу-попередження № 1 про негайне виконання уповноваженими особами                  ГСУ Служби Безпеки України судового рішення від 12 грудня 2013 року про внесення до ЄРДР відомостей про груповий службовий злочин на підставі його заяви-повідомлення про злочин № 197 від 22 листопада 2013 року               (том 1, а. с. 45).
 
Листом прокуратури м. Києва від 26 грудня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено, що його заява по суті є скаргою на бездіяльність слідчих та процесуальних керівників у кримінальному провадженні                                               № 12012110090000771 за фактом умисного вбивства ОСОБА_2 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України. Роз`яснено, що рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора відповідно до глави 26 КПК України оскаржуються               у судовому порядку (том 1, а. с. 47).
 
Листом від 13 червня 2014 року слідчий в ОВС слідчого відділу прокуратури м. Києва Смітюх О. Ф. повідомив ОСОБА_1 , що відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною п`ятою статті 214 КПК України, внесено 30 квітня 2014 року Головним слідчим управлінням Служби Безпеки України на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва. В листі міститься витяг з кримінального провадження № 22014000000000143 за заявою ОСОБА_1 , дата внесення до ЄРДР - 30 квітня 2014 року, правова кваліфікація - частина перша статті 365 КК України, фабула: до Головного слідчого управління Служби Безпеки України з прокуратури м. Києва надійшла ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року                   у справі № 761/31101/13-к, якою відповідальну особу ГСУ Служби Безпеки України зобов`язано внести відомості до ЄРДР на підставі заяви                   ОСОБА_1 № 197 від 22 листопада 2013 року (вх. № 1682                              від 22 листопада 2013 року) про вчинений злочин. Так, на підставі заяви громадянина України ОСОБА_1 від 22 листопада 2013 року № 197 службові особи органів досудового розслідування та прокуратури 22 серпня 2013 року у м. Києві під час розслідування кримінального провадження                № 12012110090000771 перевищили службові повноваження, а саме реалізували квартиру, яка у зазначеному кримінальному провадженні була визнана речовим доказом, чим завдали шкоди охоронюваним правам та інтересам окремих громадян (том 2, а. с. 203).
 
У протоколі допиту свідка ОСОБА_7 від 02 вересня 2014 року                                у кримінальному провадженні № 42014000000000130, який працює заступником начальника ГСУ Служби Безпеки України, зазначено, що ухвалами від 28 жовтня 2013 року, 17 грудня 2013 року, 12 грудня 2013 року слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва ГСУ Служби Безпеки України зобов`язано внести відомості до ЄРДР по заявах                   ОСОБА_1 , зареєстрованих за № 1485 від 21 жовтня 2013 року, № 1744 від 02 грудня 2013 року, № 1682 від 22 листопада 2013 року, вищенаведені рішення справді не були виконані. (том 1, а. с. 135, 136).
 
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 26 грудня 2018 року № 1450/18-61,         ОСОБА_1 спричинені страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що сталась під час виконання судових рішень Службою безпеки України. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди в результаті ситуації, що досліджується за справою, складатиме 27 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом. Виокремити страждання по кожному невиконаному рішенню або по діям уповноважених осіб неможливо, так як події мають тривалий період, свою динаміку зростання і взаємопов`язані з вбивством рідного брата, що є значущим для ОСОБА_1 (том 1, а. с. 214).
 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Слюсар проти України» від 17 січня 2013 року, Європейський суд визнав наявність порушення статті 2 Конвенції у її процесуальному аспекті у зв`язку з недотриманням державою обов`язку провести ефективне розслідування смерті брата заявника, оскільки період від моменту повідомлення заявника про зникнення його брата до порушення кримінальної справи був занадто тривалим; після порушення кримінальної справи за фактом вбивства не було здійснено спланованого розслідування (том 1, а. с. 85).
 
2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга Служби безпеки України підлягає частковому задоволенню.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України                      під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява                        № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
 
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
 
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
 
Згідно із частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
 
Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для звернення до суду з позовом про визнання протизаконною бездіяльності, стягнення моральної та майнової шкоди ОСОБА_1 вважав невиконання Службою безпеки України ухвали Шевченківського суду м. Києва від 12 грудня                 2013 року.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд вважав, що позивачем не доведено його позовних вимог, оскільки судом не встановлено дій з боку відповідача, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 в частині визнання бездіяльності Служби безпеки України є обґрунтованим, а доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. При цьому апеляційний суд вважав доведеною завдання моральної шкоди позивачеві, у зв`язку із чим частково задовольнив його позовні вимоги у цій частині. Щодо вимог про відшкодування майнової шкоди, апеляційний суд погодився з висновками районного суду про безпідставність цих вимог.
 
З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
 
Щодо визнання протизаконною бездіяльності Служби безпеки України по довготривалому невиконанню судового рішення
 
Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено юрисдикцію загальних судів, зокрема у ній зазначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Згідно із частиною першою статті 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
 
Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої                 статті 3 КПК).
 
За правилами частин першої - четвертої статті 214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.
Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.
Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення,                         у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, -- заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
 
Наведеними правовими нормами визначено суб`єктний склад, процедуру ініціювання і початку досудового розслідування, а також порядок оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі нездійснення ними процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений цим Кодексом строк.
 
Судами встановлено, що 22 листопада 2013 року ОСОБА_1 подав на ім`я голови Служби безпеки України заяву № 197 про груповий злочин групи слідчих і прокурорів у справі вбивства брата по допуску до продажу головного речового доказу - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , до завершення досудового слідства у кримінальній справі та просив уповноважених осіб ГСУ Служби безпеки України внести              в ЄРДР відомості про факт групового службового злочину № 197 слідчих і прокурорів, перелічених у заяві про злочин № 197 у кримінальному провадженні № 12012110090000771.
 
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва                       від 12 грудня 2013 року у справі № 761/31102/13-к частково задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано Головне слідче управління Служби Безпеки України внести до ЄРДР заяву ОСОБА_1 від 22 листопада      2013 року.
 
30 квітня 2014 року ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року у справі № 761/31102/13-к виконана, відомості за заявою ОСОБА_1 від 22 листопада 2013 року внесені до ЄРДР.
 
Звернення до суду з цим позовом обумовлене неналежним, на думку позивача, виконанням посадовими особами Служби безпеки України ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня              2013 року.
 
У межах спірних правовідносин (щодо визнання бездіяльності відповідача протиправною) позивач і відповідач діють як учасники кримінального провадження, права і обов`язки яких визначені кримінальним процесуальним законом, тому спір у цій справі повинен розглядатися за правилами КПК України.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 щодо визнання бездіяльності відповідача протиправною повинні бути розглянуті лише в межах кримінального, а не цивільного судочинства. 
 
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду                 у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 813/1596/18 (провадження № 11-1478апп18).
 
Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,                    в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК Українисуд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Відтак, оскільки розгляд позовної вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною належить розглядати в порядку КПК України, тому провадження у справі в частині цієї вимоги слід закрити.
 
Щодо стягнення моральної шкоди
 
Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.
 
Відмовляючи позивачу у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.
 
При цьому сам факт винесення ухвали слідчим суддею, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
 
З огляду на зазначене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди.
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові                      від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18-ц (провадження                                 № 48184св18), у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/3429/17 (провадження № 28015св18), у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 18842св19).
 
Доводи ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування касаційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права.
 
Доводи Служби безпеки України щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, наведені у касаційній скарзі,                               є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки висновки апеляційного суду про наявність підстав для часткового задоволення позову у цій частині є помилковими.
 
За таких обставин та з підстав, передбачених указаними нормами матеріального права, правильними, законними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.
 
Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Отже, суд апеляційної інстанції, у порушення статей 89, 263-265 ЦПК України, не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, належно не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, характеру спірних правовідносин та позовних вимог, що призвело до неправильного вирішення спору.
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Щодо стягнення майнової шкоди
 
Колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 130 000 грн у зв`язку з відчуженням квартири, оскільки позивачем не надано доказів належності вказаної квартири його брату - ОСОБА_2 . 
З огляду на зазначене, відсутні підстави вважати, що вказана квартира входить до спадкового майна, яке могло би бути успадкованим позивачем.
 
Посилання касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційним судом не було постановлено окрему ухвалу не заслуговують на увагу з огляду на те, що судами попередніх інстанцій не було встановлено підстав для її постановлення.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
При поданні касаційної скарги Службою безпеки України сплачено судовий збір у розмірі 2 600 грн, отже, вказані судові витрати підлягають компенсації Службі безпеки України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Оскільки оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, тому не підлягає поновленню виконання (дія) постанови Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року, яка зупинена до закінчення касаційного перегляду.
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Служби безпеки України задовольнити частково.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року скасувати.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року             в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Служби безпеки України щодо невиконання судового рішення скасувати, провадження у справі у цій частині закрити.
 
Сплачений Службою безпеки України судовий збір у розмірі 2 600 (дві тисячі шістсот) гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
В решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                    Г. В. Коломієць

                                                                                                    Р. А. Лідовець

                                                                                                     Ю. В. Черняк