ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/7671/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/1794/20	Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю. В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринська Т.В., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року (ухвалене суддею Рибалка Ю.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна, -

В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна. 
Позов мотивований тим, що позивачу на праві спадщини належить 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 . Іншим співвласником в порядку спадкування є ОСОБА_2 . Після смерті у 2009 році брата позивача ОСОБА_3 , якому належав спірний будинок, позивач не має можливості користуватися будинком, так як відповідач чинить перешкоди. Вказувала, що будинок невеликий за розміром і його поділ в натурі неможливий.
З урахуванням уточнених позовних вимог просила провести поділ спільного часткового майна - будинку АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в наступному порядку: передати ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з жилого будинку літ. АА1а1а1аг1 загальною площею 90,3 кв.м., жилою площею 43,1 кв.м., господарсько-побутових будівель: сараю літ. Б, сараю літ. Ж, кухні літньої літ. В, гаражу літ. Г, оглядової ями гаражу літ. огл, вбиральні літ. Д, вимощення літ. І, ями вигрібної літ. ІІ, огорожі літ. № 5, воріт з хвірткою літ. № 6, загальною вартістю 466 696 грн, яка належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 листопада 2014 року, виданого державним нотаріусом Світловодської районної державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1-550, вартістю 233 348,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частки будинку у розмірі 233 348,00 грн та судові витрати по справі: судовий збір в сумі 2 333,48 грн, витрати на оплату експертизи 1 824,00 грн, банківські витрати на оплату експертизи 18,24 грн та банківські витрати на оплату судового збору.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна – відмовлено.
З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що вказане рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.
Зокрема вказує, що висновок суду про неспроможність відповідачки виплатити їй грошову компенсацію не відповідає фактичним обставинам справи і не підтверджується жодним доказом. Вказує, що відповідач ОСОБА_2 за віком та станом здоров`я не є пенсіонеркою, періодично неофіційно працює, має у власності квартиру, тому висновок суду про неплатоспроможність відповідачки є помилковим. Посилається, на те, що суд першої інстанції не перевірив можливості сплати відповідачем такої компенсації і не врахував, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
Оскаржуване судове рішення вже переглядалося судами апеляційної та касаційної інстанцій.
Так, постановою колегії суддів апеляційного суду Полтавської області від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року– залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 – задоволено частково. Постановуапеляційного суду Полтавської області від 17 січня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На момент розгляду справи були присутні апелянт та її представник, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, визнала причини неявки відповідача в судове засідання не поважними, а клопотання про відкладення справи не обґрунтованим. Ухвалюючи таке рішення, колегія суддів, виходила з того, що відповідач мала достатній час з моменту отримання повістки для того, щоб реалізувати свої процесуальні права та ознайомитися з матеріалами справи. При цьому було взято до уваги позиція апелянта та її представника, які заперечували щодо відкладення справи та вимоги процесуального закону, щодо строків розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з?явилися перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках належить спадщина, що складається із жилого будинку з прилеглими господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 та належав ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .
28 листопада 2014 року позивач ОСОБА_1 одержала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Світловодської районної державної нотаріальної контори у спадковій справі № 155/2011, зареєстровано в реєстрі за №1-550, на 1/2 частку вказаного нерухомого майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері – ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину після смерті сина – ОСОБА_5 , але не оформила своїх спадкових прав.
На іншу 1/2 частину будинку відповідачем ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину не отримано, право власності не зареєстровано, однак вона прийняла її у спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини. 
Відповідач постійно проживає у спірному будинку, кошти за його користування позивачеві не сплачує.
Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 10 квітня 2017 року №П-87 ринкова вартість вказаного домоволодіння на момент проведення експертизи становить 466 696,00 грн.
Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року №П-193 не існує технічної можливості реального поділу об`єкта нерухомості, житлового будинку з прилеглими господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками з урахуванням часток кожного і можливістю облаштування окремих квартир.
Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 09 листопада 2020 року №П-147 ринкова вартість вказаного домоволодіння на момент проведення експертизи становить 588172,00 грн.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 не оформлено право власності на спадщину, виділ в натурі частки домоволодіння позивачу неможливий, відповідач неспроможна виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно.
Проте, повністю з такими висновками суду, колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.
За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу).
Згідно статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. 

Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1279 ЦК України спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна в межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. 
Вирішуючи спори про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину.
Такий висновок суду викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-692цс16, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 367 ЦК України, статті 1278 ЦК України та вказано, що «якщо спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється».
Також, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 359/11363/15-ц (провадження № 61-16806св18) вказано, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. 
Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.
На думку колегії суддів висновок суду першої інстанції про те, що не оформлення відповідачем права власності на спадщину, робить неможливим вирішення питання про поділ спадкового майна, є необґрунтованим, оскільки з наданих матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 хоч і не одержала свідоцтво про право на спадщину, однак вона її прийняла шляхом подання заяви про прийняття спадщини. За таких обставин даний висновок суду, підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.
Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в  п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. 
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 у справі № 6-2925цс15, яка у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.
Як вбачається з матеріалів справи, що відповідачка є особою похилого віку, не працює, пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу не отримує. Єдиним її доходом є соціальна допомога в розмірі, що не перевищує розмір прожиткового мінімум для осіб, що втратили працездатність. Нерухоме майно поділ якого є предметом розгляду, є єдиним житлом відповідача. Других даних про наявність у відповідача іншого майна позивачем не надано. За таких обставин, стягнення з відповідача на користь позивача компенсації у розмірі 294086 грн., становитиме для відповідача надмірний тягар та загрозу для забезпечення необхідних умов проживання.
Таким чином, враховуючи неможливість виділу в натурі частки домоволодіння позивачу, не спроможність відповідача виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню.

Так, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. 
Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в цілому в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, та зміни рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2017 року – змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на те, що факт не оформлення відповідачем своїх спадкових прав, є підставою для відмови у задоволені позову.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 02 грудня 2020 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Т.В. Одринська _______________ Л.М. Хіль