ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1908/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/5977/20 Категорія:  331500000 	Токова С. Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       18 грудня 2020 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.
       За участі секретарів Анкудінова О.І., Винник І.М.

учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 , діюча також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; 
зацікавлена особа - ОСОБА_4 ; 
особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2020 року, постановлене під головуванням судді Токової С.Є. у залі № 231 Соснівського районного суду м. Черкаси 28.09.2020 року о 12 год. 15 хв., у справі за заявою ОСОБА_1 , діючої також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , зацікавлена особа: ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в :

 
22.06.2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису.
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказує, що зі сторони колишнього чоловіка вчиняється психологічне, економічне та фізичне насильство відносно неї та двох їх дітей. Так, ОСОБА_4 створив нестерпні умови проживання у квартирі, яку подарував дітям. Забрав верхній одяг (куртку) у старшого сина, допускав рукоприкладство до неї, через що вона разом із дітьми змушена була залишити квартиру та винаймати з дітьми інше житло. 
ОСОБА_4 робив неодноразові спроби забрати у дітей їх кошти, що перераховувались ним, як аліменти. З дітьми ОСОБА_4 розмовляє з приниженням і з позиції сили, вказує заявник у заяві. 
ОСОБА_4 постійно погрожує ОСОБА_1 фізичною розправою, примушує дітей до продажу квартири, яку подарував, та перешкоджає її професійній діяльності, забирає поштову кореспонденцію, а вказана квартира є її зареєстрованим місцем здійснення адвокатської діяльності.
У заяві вказується, що на даний час, ОСОБА_2 навчається в місті Харкові та проживає у батьків ОСОБА_1 . З неповнолітнім сином ОСОБА_3 колишній чоловік спілкується, але після спілкування син стає роздратованим, після останньої зустрічі син повідомляв, що йому не сподобалось, що у квартирі, в якій вони раніше проживали, були квіти, а тому дитина зробила висновок, що з батьком мешкає інша жінка. За фактами спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 за її заявою внесені відомості до ЄРДР та проводиться досудове розслідування.
У заяві ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: протягом шести місяців заборонити ОСОБА_4 перебувати в місці спільного проживання (перебування), в місцях роботи, навчання, з постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та за місцем знаходження власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ; протягом шести місяців заборони ОСОБА_4 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; протягом шести місяців заборонити ОСОБА_4 наближатися на визначену відстань 1000 метрів до місця проживання (перебування), роботи, навчання, місця знаходження, інших місць частого відвідування постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права власності ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_2 , за місцем реєстрації ОСОБА_1 або особистою приватною власністю постраждалої особи ОСОБА_1 , шляхом надання безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1 , а також іншого майна постраждалої особи дітям неповнолітньому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та постраждалій ОСОБА_1 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , поклавши на нього на строк шість місяців такі обов`язки: заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку чи особисто з ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи та неправильного дослідження доказів та їх оцінки.
Скаржник звертає увагу, що судом першої інстанції взагалі не враховано пріоритет безпеки заявника і дітей над майновими правами кривдника, посилаючись на Стамбульську конвенцію.
ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції не враховано належним чином докази насильства, а саме: ухвали слідчих суддів Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.04.2020 року (щодо розгляду скарг на бездіяльність слідчого відносно невнесення заяв ОСОБА_1 до ЄРДР), лист Черкаського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області від 03.04.2020 року та від 09.09.2020 року щодо результату розгляду заява ОСОБА_1 , висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 02-01/424 від 18.05.2020 року, висновок судово-медичної експертизи 02-01/882, підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України за фактом нанесення ОСОБА_1 14.05.2020 року тілесних ушкоджень.
Скаржник посилається, що відносно насилля над дітьми, доказом є психологічна характеристика дітей, акт обстеження умов проживання неповнолітнього ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 , копія договору про надання соціальної послуги соціального супроводу № 62 від 18.09.2020 року та плану соціального супроводу сім`ї, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.10.2020 року у справі № 712/2130/20.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» , як і Глава 13 розділу IV ЦПК України, надає безпеці постраждалої особи першочерговий пріоритет навіть на майновими правами кривдника на житло. Вона також вказує, що районним судом не враховано того, що 12.03.2020 року, 14.03.2020 року, 19.03.2020 року, 14.05.2020 року ОСОБА_1 завдано тілесних ушкоджень саме ОСОБА_4 , та не враховано, що ОСОБА_4 , має право носіння зброї, є військовослужбовцем і має бойовий досвід.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.09.2020 року у справі № 712/5977/20 та прийняти судове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 повністю і винести обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІДН НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на строк шість місяців, яким визнати наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: 
- протягом шести місяців заборонити ОСОБА_4 перебувати в місці спільного проживання (перебування), в місцях роботи, навчання, з постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та за місцем знаходження власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ; а саме: по місцю навчання дітей - Черкаська спеціалізована школа I-III ступенів № 28 ім. Т.Г. Шевченка, ХНУРЕ, по місцю знаходженню майна заявника: АДРЕСА_4 , по місцю власності майна дітей, по місцю реєстрації дітей і заявника, по місцю реєстрації робочого місця заявника: АДРЕСА_1 ;
- протягом шести місяців заборонити ОСОБА_4 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;
- протягом шести місяців заборонити ОСОБА_4 наближатися на визначену відстань 1 000 м. до місця проживання (перебування), роботи, навчання, місця знаходження, інших місць частого відвідування постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а саме: по місцю навчання дітей - Черкаська спеціалізована школа I-III ступенів № 28 ім. Т.Г. Шевченка, ХНУРЕ, по місцю знаходження майна, заявника: АДРЕСА_4 , по місцю власності майна дітей, по місцю реєстрації дітей і заявника, по місцю реєстрації робочого місця заявника: АДРЕСА_1 ;
- усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права власності ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_2 , за місцем реєстрації ОСОБА_1 або особистою приватною власністю постраждалої особи ОСОБА_1 , шляхом надання безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1 , а також іншого майна постраждалої особи дітям неповнолітньому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та постраждалій ОСОБА_1 ;
- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
01.12.2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_4 - адвоката Хорошун С.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву зазначається, що вказані підстави, зазначені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, та такими, що спростовуються матеріалами справи та поданими доказами. ОСОБА_4 вважає, що суд вірно звернув увагу на те, що між сторонами існує майновий спір, через який виникають конфлікти, і спроба заявниці накласти обмежувальний припис є не що інше, як спроба вирішити даний спір на свою користь.
У відзиві вказується, що суд першої інстанції абсолютно правильно та обґрунтовано зазначив, що обмеження батька у спілкуванні та зустрічах зі своїми дітьми, особливо враховуючи, що доказів насильства саме до дітей не надано, є порушенням основоположних норм Конвенції ООН про права дитини.
Також у відзиві представником ОСОБА_4 - адвокатом Хорошун С.А. зазначається, що суд першої інстанції при ухваленні рішення чітко вказав на критерії, які повинні існувати для втручання у мирне володіння майном, в обмеженні будь-кого в пересуванні, спілкуванні зі своїми дітьми, в обмеженні житлових прав та інше, а також прийшов до вірного висновку, що ризики вчинення насильства ОСОБА_4 до колишньої дружини, та своїх дітей не є такими, що потребують застосування всіх обмежень, про які просить заявниця.
02 грудня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує, що підтримує свою апеляційну скаргу, і в доповнення до зазначених в ній доводів і доказів повідомляє суд про наступне, а саме: в неї, ( ОСОБА_1 ) є побоювання, що ОСОБА_4 може спричинити заявнику ОСОБА_1 та дітям фізичну шкоду, адже він вже наносив тілесні ушкодження заявнику, про що йому пред`явлена підозра за ч. 2 ст. 125 КК України.
ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_4 26.11.2020 року, керуючи автомобілем д.н.з НОМЕР_3 намагався збити ОСОБА_1 . 
ОСОБА_4 , маючи відмінну фізичну підготовку і навички бою, представляє собою небезпеку для ОСОБА_1 та дітей.
У поясненнях ОСОБА_1 зазначає, що молодший син проходить лікування і відновлення у психолога саме через насильницькі дії ОСОБА_4 
ОСОБА_1 посилається, що півроку обмежувального припису - це не позбавлення житла, як вказує ОСОБА_4 та його адвокат, оскільки це не позбавляє його права спілкуватись з дітьми та ОСОБА_1 , а це обмежувальний, можливо виховний захід, що змусить ОСОБА_4 хоча б замислитись на д його поведінкою та змінити своє ставлення до родини. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення заявника, зацікавленої особи та його адвоката, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції послався на часткове визнання заяви зацікавленою особою, тому прийшов до висновку видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_4 , поклавши на нього на строк шість місяців такі обов`язки: заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку чи особисто з ОСОБА_1 .
Відмовляючи в решті вимог заяви, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявником вимог, вказавши, що зазначені докази, в підтвердження вимог заяви не можуть свідчити про доведеність вчинення ОСОБА_4 насильства в сім`ї, оскільки, отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення слідчий, прокурор не здійснює оцінку такої заяви (повідомлення) на предмет наявності складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, пославшись, що наведене підтверджується імперативними положеннями ч. 4 ст. 214 КПК України.
Таким чином, суд зазначив, що внесення відомостей до ЄРДР не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення, та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення.
Суд першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог заяви стосовно обмеження права ОСОБА_4 у спілкуванні з неповнолітнім сином прийшов до висновку, що заявник не надала жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про необхідність обмеження права ОСОБА_4 у спілкуванні із неповнолітнім сином, оскільки ОСОБА_4 не позбавлений батьківських прав щодо сина та має право відповідно до ст. 153 СК України на таке спілкування.
Районний суд прийшов до висновку, що оскільки на даний час власниками квартири є неповнолітній ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який досяг повноліття, врахувавши, що заявник, як і зацікавлена особа зареєстровані в цій квартирі, то питання щодо користування вказаною квартирою за наявності спору має вирішуватися в судовому порядку.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 04 червня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 вересня 2019 року розірваний (а. с. 69-71). 
Від шлюбу сторони мають спільного сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на даний час є повнолітнім (а. с. 94-95). 
Згідно даних свідоцтва про усиновлення від 11 листопада 2008 року, Серія НОМЕР_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був усиновлений ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.10.2008 року.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 жовтня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на утримання синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно і до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 26.07.2017 року ( а. с. 84-86).
Згідно договору дарування від 21 травня 2019 року ОСОБА_4 (дарувальник) передав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (обдарованим) у дар безоплатно квартиру АДРЕСА_1 . Частки обдарованих у праві власності на квартиру розподіляються наступним чином: - ОСОБА_2 - 1/ 2 частки; ОСОБА_3 - 1/ 2 частки (а. с.100).
ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального стосовно колишнього чоловіка ОСОБА_4 , вказувала, що ОСОБА_4 вчиняється психологічне, економічне та фізичне насильство відносно неї та їхніх двох дітей, так як він створив нестерпні умови проживання у квартирі, яку подарував дітям. 
Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». 
Вказаний Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої вказаного вище закону статті 1 Закону передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім?ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім?єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитися за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з?ясування обставин конфлікту та виявлення чинників й умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
За пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини 1 статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб, та у разі настання певних факторів та ризиків.
Розглядаючи заяву та досліджуючи обставини справи, судом першої інстанції було вірно акцентовано увагу на тому, що суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічний висновок вказаний у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, провадження № 61-15016св19.
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_4 неодноразово вчиняв щодо неї економічне, психологічне та фізичне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів.
ОСОБА_1 вказує випадки домашнього насильства: вчинення сварок у присутності дітей, заподіяння їй тілесних ушкоджень, перешкоджання її професійній діяльності, обмеження дітей у фінансах, і як наслідок створення нестерпних умов проживання її та дітям у квартирі, намагання позбавити її майна, а дітей власного житла.
На підтвердження даних обставин ОСОБА_1 надала суду витяги із Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.04.2020 року та медичні довідки про результатами обстеження у лікарів щодо нанесення їй тілесних ушкоджень від 14.03.2020 року, 14.05.2020 року, від 15.05.2020 року.
Згідно роз`яснення п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, що під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, згідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях як зазначено у ч. 6 ст. 81 ЦПК України. 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно до ст.76 ЦПК України. 
Разом з тим, будь-яких даних про притягнення ОСОБА_4 за вище вказаними заявами ОСОБА_1 до будь-якого виду юридичної відповідальності, матеріали справи не містять.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає, що правильними є висновки суду першої інстанції про те, що сам факт неодноразового звернення ОСОБА_1 до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного домашнього насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факту вчинення щодо ОСОБА_4 домашнього фізичного насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що довідки з травмпункту від 14.03.2020 року, висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 02-01/257 від 20.03.2020 року, довідка з травмпункту від 14.05.2020 року та 15.05.23020 року (а. с. 55-56) є доказами, але зазначені довідки не містять інформації та даних щодо заподіяння заявниці ОСОБА_1 тілесних ушкоджень саме ОСОБА_4 .
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд вважає вірними та обгрунтованими висновки суду стосовно відсутності підстав для задоволення вимоги заявника в частині заборони ОСОБА_4 ведення листування, телефонних переговорів, контактувати, спілкуватися та наближатися до неповнолітнього сина ОСОБА_2 та повнолітнього сина ОСОБА_3 , оскільки вказані висновки не суперечать нормам чинного законодавства і не порушують права дітей.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.
Згідно зі статтею 9 Конвенції, держави-учасники поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Аналогічна норма відображена в ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства».
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, що вказано у ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства».
Статтею 157  СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з дитиною.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимоги в частині заборони ОСОБА_4 у спілкуванні з дітьми, зазначивши, що заявником не надана належних достовірних доказів, які б свідчили про необхідність обмеження права ОСОБА_4 у спілкуванні з дітьми, а також вірно акцентовано увагу, що ОСОБА_4 не позбавлений батьківських прав та має право у відповідності до ст. 153 СК України на спілкування з дітьми.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування.
У відповідності до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 
Апеляційний суд, приймаючи до уваги викладені вище норми, та враховуючи, що у заяві про видачу обмежувального припису, не зазначено місць частого відвідування саме заявником, до яких просила ОСОБА_1 заборонити наближатись ОСОБА_4 , вважає, що районний суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вимог в цій частині, оскільки дана вимога у разі її задоволення призведе до необґрунтованого обмеження прав зацікавленої особи на вільне пересування. 
Посилання скаржника в апеляційній скарзі та конкретні місця, щодо яких просить ОСОБА_1 заборонити наближатись ОСОБА_4 не приймається до уваги апеляційним судом, оскільки уточнення в апеляційній скарзі не дають підстав для задоволення вимог, які не були заявлені та конкретизовані в суді першої інстанції.
Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення доводів апеляційної скарги стосовно усунення перешкод у користуванні квартирою, тому дійшла висновку про відмову у задоволенні даних доводів скаржника, оскільки між сторонами існує спір з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 , який підлягає вирішенню в позовному провадженні, у зв`язку з чим, видання обмежувального припису шляхом заборони ОСОБА_4 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та за місцем знаходження власності останніх, апеляційний суд вважає такою, що спрямована на вирішення майнового спору, який існує між сторонами, що і було вірно зазначено районним судом, який розглядав таку вимогу заяви про видачу обмежувального припису.
ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_4 постійного та безперервного домашнього насильства над нею та дітьми у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а судом першої інстанції не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_1 та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, то, врахувавши часткове визнання вказаної заяви зацікавленою особою, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про  видачу обмежувального припису, а саме: заборони ОСОБА_4 вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку чи особисто з ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що заходи, спрямовані на захист потерпілих від насильства вживаються не після притягнення кривдника до відповідальності, а на підставі звернення постраждалої особи, стосовно якої існує реальна загроза вчинення насильства у сім?ї не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні домашнього насильства стосовно дружини та дітей.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що не знаходять своє відображення доводи скаржника стосовно наявності достовірних та належних доказів, які б підтверджували факт вчинення домашнього насильства, даним твердженням була надана належна правова оцінка як судом першої інстанції , так і судом апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені у заяві ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, перевірялися судом першої інстанції та апеляційним судом під час апеляційного розгляду справи.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростовані висновками суду, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду і задоволення вимог заяви.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення вимог заяви ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, яка не підлягає задоволенню.
З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , діючої також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , зацікавлена особа: ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 23 грудня 2020 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов