ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 р. 	Справа № 520/4606/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Мельнікової Л.В. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 10.06.20 року по справі № 520/4606/2020
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини   НОМЕР_1                       
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини   НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 14.04.2016  по 26.02.2019 включно;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 14.04.2016 по 26.02.2019 включно в сумі 121224,55 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 14.04.2016  по 26.02.2019 включно.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 14.04.2016 по 26.02.2019 включно.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з вказаним висновком суду першої інстанції, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що віднесення питання розрахунку належної позивачу суми індексації грошового забезпечення до дискреції відповідача в даному випадку є неефективним захистом прав позивача.
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що відповідно до  пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Крім того, відповідно роз`яснень Міністерства соціальної політики України механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні роки немає. Зауважив, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 не було.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з настуних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та наказом командира військової частини НОМЕР_1 №4-РС від 30.01.2019 звільнений у запас та виключений зі списку особового складу з 26.02.2019.
При звільненні з військової служби позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 14.04.2016 по 26.02.2019.
23 грудня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому суму індексації грошового забезпечення.
Листом від 22.01.2020 №225/11/46 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що відповідно до телеграми Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.03.2018 №248/1485 не має підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.
Не погоджуючись із вказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Частково задовольнячи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 14.04.2016 по 26.02.2019 включно є протиправними, відтак необхідним є стягнення на його користь індексацію грошового забезпечення за вказаний період.
В подальшому, не погодившись з вказаним рішення, відповідачем оскаржено рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 в частині задоволених позовних вимог.
Так, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.08.2020 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 залишено без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного розгляду скарги ОСОБА_1 є питання правовірності відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення в сумі 121224,55 грн.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від  18.06.2020  по справі №826/9404/16. 
          Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.
          Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
          Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
          Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 29.01.2020  по справі №640/19344/18. 
          Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
          Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.
          Таким чином, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.
          Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постановах  Верховного Суду від 13.02.2018 по справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 по справі №569/15527/16-а.
          Колегія суддів зауважує, що в даному випадку визначення  суми  індексації  грошового забезпечення за період з 14.04.2016 по 26.09.2019, яка належить до виплати позивачу є дискреційним повноваженням відповідача і має визначатися саме останнім, а не судом.
          З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що не є належним доказом визначена самостійно позивачем сума  індексації грошового забезпечення у розмірі 121224,55грн., відповідно до поданого ним до матеріалів справи відповідного розрахунку. Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв такий розрахунок  позивача в якості належного доказу по справі. 
          Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимог позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексації грошового забезпечення  в сумі  121224,55 грн.
          Щодо доводів скаржника, які стосуються зокрема розрахунку індексації, зокрема, про те, що  єдиним органом, який має право надавати роз`яснення щодо порядку нарахування індексації грошових доходів населення є Мінсоціполітики, з посиланням  на листи останнього від 29.12.2017 №122/0/66-17, від 15.04.2020 №49/0/214-20, від 23.06.2020 р. №76/0/214-20,   то колегія суддів їх не приймає та зауважує, що  вони стосуються змісту та порядку розрахунку індексації грошового забезпечення та жодним чином не впливають на вирішення даної справи по суті. 
          Стосовно посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду, які викладені по справам №380/2597/20, №400/3017/19, колегія суддів зауважує, що вони не підлягають врахуванню при розгляді даної справи, з огляду на наступне. 
          Так, в межах справи №400/3017/19 вирішувалося питання розрахунку індексації, визначення базового місяця при такому розрахунку, тощо, а не питання правомірності самостійного визначення позивачем конкретної суми індексації грошового забезпечення чи таких повноважень суду при прийнятті рішення по справі. При цьому у вказаній справі не визначалася конкретна сума індексації грошового забезпечення належна до виплати. 
          Щодо стосується врахування правової позиції Верховного Суду по справі №380/2597/20, в даному випадку, з урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, ухвала Верховного Суду від 30.06.2020 по вказаній справі не обов`язковою для врахуванням в межах даної справи. 
          Окрім того, щодо посилання скаржника на те, що віднесення питання розрахунку належної позивачу суми індексації грошового забезпечення до дискреції відповідача в даному випадку є неефективним захистом прав позивача, а також посилання на те, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, і  у справі, що розглядається конкретними фактичними обставинами є підвищення посадових окладів військовослужбовцям в січні 2008 року та березні 2018 року відповідно до рішення Уряду, то колегія суддів з урахуванням наведеного вище, вважає ці доводи необґрунтованими та зазначає, що саме до повноважень відповідача, як суб`єкта владних повноважень, а не суду належать повноваження щодо визнання конкретної суми  індексації  грошового забезпечення,  яка належить позивачу до виплати. 
          Колегія суддів звертає увагу, що  якщо позивач  не погодиться з розрахунком індексації грошового забезпечення, який буде проведений за рішенням суду, дане питання повинно вирішуватися окремо, відповідно до діючого законодавства. На даний час відсутні підстави для визначення до стягнення конкретної суми індексації грошового забезпечення позивача, оскільки відповідні дії щодо нарахування цієї суми  відповідачем не проведені.  
          Також, щодо посилання скаржника на те, що в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria № 30985/96), а також посилання на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року (справа №815/1048/16) про те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, колегія суддів їх не приймає, оскільки в даному випадку суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог щодо суми індексації  грошового забезпечення, вказавши, що це відноситься до дискреційних повноважень відповідача. Рішення суду першої інстанції є таким, що не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.
          Посилання скаржника на те, що базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення в  період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року є січень 2008 року і саме такий правовий висновок викладений в постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.08.2019 по справі №400/339/19, постанові від 26.09.2019 по справі №420/1783/19, постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 по справі №120/310/20-а, постанові від 14.04.2020 по справі №240/11489/19, колегія суддів з урахуванням приписів ч. 5 ст.242 КАС України, не приймає до уваги та зазначає, що в даному випадку правові позиції судів апеляційної інстанції щодо застосування норм права не є обов`язковими для врахування судом при розгляді даної справи. 
          Згідно з ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
          Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процессуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 по справі № 520/4606/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.О. Бегунц 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.В. Мельнікова    С.С. Рєзнікова