РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/8907/19
Провадження № 22-ц/4815/1240/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго»,
відповідач - ОСОБА_1 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2020 року у складі судді Харечка С. П., ухвалене в м. Рівне о 15 годині 03 хвилини, повний текст рішення виготовлено 18 вересня 2020 року, 

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. В обґрунтування позовних вимог зазначало, що ним здійснюється відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , особовий рахунок (договір) № НОМЕР_1. Вказує що статтею 68 Житлового кодексу України, п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок власника (квартиронаймача) своєчасно вносити плату за надані комунальні послуги. Частина 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» також зазначає, що утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників. Вказують, що власниця квартири, за адресою: АДРЕСА_1 не оплачує послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, внаслідок чого за нею станом на 01.05.2019р. утворилася заборгованість в сумі 76 433,36 грн., яку і просить стягнути на свою користь.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» заборгованість за послуги централізованого опалення гарячого водопостачання в розмірі 65 030 гривень 74 копійки за період з 05.2014 року по 05.2019 року, а також судовий збір в розмірі 1921,80 грн..

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком тієї сторони договору про надання послуг, яка отримала визначену послугу, оплатити її в обмовлену договором розмірі і в обумовлений договором строк, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження того, що відповідачка користувалася послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які, при цьому, не були нею оплачені належним чином. Судом також взято до уваги заяву сторони про застосування строку позовної давності, у зв`язку з чим стягнуто заборгованість за період, який лежить в її межах.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд при вирішенні спору не взяв до уваги, що відповідач через свого представника неодноразово зверталася до позивача про проведення перерахунку нарахування коштів з централізованого опалення місць загального користування будинку та визначення плати за опалення, щодо затвердження нових тарифів. Додає, що суд не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи відповідям позивача, які по своїй суті є формальними відписками і не містять жодних пояснень у відповідь на звернення відповідачки. Заперечує обґрунтованість суми позову, оскільки відомості щодо нарахування цих сум не містять значення кількості наданої та спожитої теплової енергії. Вказує, що позивач довільно вказав кількість днів у місяці, який є розрахунковим, а саме: у рахунку за жовтень значиться період з 26 по 27 жовтня, за листопад - з 28 жовтня по 22 листопада, що свідчить про невідповідність нарахувань оплати за послуги Правилам надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Зауважує, що в будинку відповідачки по АДРЕСА_1 більшість квартир облаштована системами індивідуального опалення, однак позивач не визначає окремо кількість теплоенергії для місць загального користування, а включає її до загального кількості теплової енергії, виставленої до оплати за опалення мешканцям квартир, які підключені до централізованої системи опалення. Покликаючись на недоведення позивачем заборгованості, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ТОВ «Рівнетеплоенерго» вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити його без зміни, апеляційну скаргу - відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що позивач здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Судовим наказом №1715/13865/12 від 30.07.2012 року, виданим Рівненським міським судом Рівненської області, з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість в сумі 7 539,18 гри., що виникла станом на 01.07.2012 року, яка в подальшому була стягнута в примусовому порядку в повному обсязі.
У відповідності до оборотної відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 , за період з 01.07.2012 року до 01.05.2019 року, нараховано за послугу централізованого опалення суму 87 329,80грн.
За період з 01.07.2012 року до 01.05.2019 року зараховано перерахованих коштів в сумі 8179,86 грн., з яких 7 249,86 грн. зараховані внаслідок примусового виконання судового наказу №1715/13865/12 від 30.07.2012 року. 
Фактично за вказаний період ОСОБА_1 добровільно проведено оплату в сумі 930,00 грн. в квітні 2017 року та червні 2017 року.
За період з 01.07.2012 до 01.05.2019 року Управлінням праці та соціального захисту населення на особовий рахунок № НОМЕР_1  було перераховано субсидій на суму 10 255,76 грн.
Спірні відносини між сторонами виникли з приводу невиконання відповідачкою своїх обов`язків по оплаті отриманих і спожитих послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, яке призвело до утворення заборгованості.

Звертаючись до суду з цим позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» визначило її розмір в сумі 76 433,36 грн. станом на 01.05.2019 року за період з травня 2014 року по травень 2019 року.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.

Відповідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено судом, та не заперечується відповідачкою, факт споживання нею послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надавалися позивачем, мав місце. А відтак, вона зобов`язана оплатити позивачу вартість використаних нею послуг.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, виникли із грошового зобов`язання, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора згідно ч. 1ст. 509 ЦК України сплати грошей за надані послуги.

Вказане також відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2023пс15).

У поданій апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 зазначає про неправильність розрахунку заборгованості по оплаті наданих позивачем послуг, покликаючись на неналежну оцінку місцевим судом поданих нею письмових звернень з цього приводу до позивача. Такі доводи спростовуються нормами закону, що регулюють спірні правовідносини, а тому не можуть братися до уваги апеляційним судом.

Так, чинним законодавством України передбачено спеціальний порядок проведення перерахунку за надані послуги з теплопостачання, зокрема Постановою № 630 від 21.07.2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», яка в тому числі визначає порядок перевірки кількісних та/або якісних показників наданих послуг.

Відповідно до пунктів 36, 37 цієї Постанови, підставою для проведення перерахунку розміру плати за надання послуг є акт-претензія, а не заяви, які надала відповідачка. 

Порядок проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, регулюється Постановою Кабінету Міністрів України 151 від 17.02.2010 року, котрою, в свою чергу, передбачений виключний перелік підстав для здійснення перерахунків.

Відповідно до постанови КМУ № 151 від 17.02.2010р. перерахунки щодо ненаданих або наданих не в повному обсязі послуг з централізованого опалення здійснюються за відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ведений в експлуатацію загальнобудинковий прилад обліку теплової енергії, згідно фактичних показів якого здійснюється нарахування за послуги теплопостачання мешканцям будинку відповідно п.12 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої та холодної води і водовідведення» затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р. №630.

Факт споживання будинком АДРЕСА_1 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання підтверджений довідкою про кількість використаних будинком Гкал за період з 23.02.2017 року по 17.04.2019 року.

Наведене свідчить про те, що нарахування по особових рахунках мешканців житлового будинку за АДРЕСА_1 проводяться за фактично спожиту теплову енергію, а відтак відсутні підстави для проведення перерахунків.

Згідно Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої та холодної води і водовідведення, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії, споживач оплачує за послугу опалення згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі квартири, а тому нарахування за послугу опалення по житловому будинку проводяться тільки за фактично використаними даними будинком відповідачки згідно «Довідок про кількість використаної теплової енергії» по тепловому лічильнику.

Статтею 67 ЖК України встановлено,, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. 

Розрахунок вартості наданих Товариством послуг з теплопостачання здійснюється відповідно до тарифів затверджених рішеннями виконавчого комітету Рівненської міської ради № 137 від 09 жовтня 2008 року, № 6 від 04.01.2011р. та постановами НКРЕКП № 449 від 23.04.2014 р., № 569 від 23.05.2014. № 664 від 13.06.2014р., № 792 від 27.06.2014 р., № 146 від 17.10.2014р., № 1171 від 31.03.2015 р., № 174 від 21.05.2015 р., № 1101 від 09.06.2016 р. та №1536 від 28.12.2017 р. про встановлення тарифів.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність доказів звернення відповідачки до позивача в установленому законодавством порядку, і доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни (тарифи) на комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженим законом державними органами або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст.20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Затвердження тарифів віднесено до повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» тарифи на комунальні послуги суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обгрунтованих планових витрат на їх вирооництво з урахуванням планового приоутку. Встановлення тарифів на комунальні послуги, нижчих за розмір економічно обгрунтованих витрат на їх виробництво, не допускається і може бути оскаржено в суді.

Відповідно до ст.20 Закону «Про теплопостачання» встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат па її виробництво, транспортування та постачання не допускається.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.

Головуючий                                                Ковальчук Н. М.
Судді:                                                        Боймиструк С. В.                                                                Шимків С. С.