ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

07 жовтня 2020 року
м. Харків

Справа № 643/6581/19
Провадження № 22-ц/818/2158/20

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів - Кругової С.С., Маміної О.В. 
за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:
позивач :  ОСОБА_1 ,
відповідачі :  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселення, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_7 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року, постановлене суддею  Бородіною О.В., в залі суду в м. Харків, 

встановив :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів, в якому просила виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та стягнути на її користь компенсацію моральної шкоди у сумі 20 000 гривень.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.08.2014 р. та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.04.2019
З 2004 року вона постійно мешкає за кордоном в США. У березні 2019 р. ОСОБА_1 приїхала до своєї квартири АДРЕСА_1 , а там мешкають невідомі їй люди: чоловік, жінка та двоє дітей. Як їй стало відомо після розмови з ними, що вони є родичами сусідки - ОСОБА_9 ( АДРЕСА_2 ), якій вона залишила ключі на випадок аварійних ситуацій. Чоловіка звати ОСОБА_2 , його дружину ОСОБА_10 , як вона зрозуміла з їх розмови.
Позивач не надавала дозволу на самовільне зайняття її квартири, будь-яких договорів не укладала. Більш того, в квартирі відсутні її меблі м`який диван, два кресла, що як вона вважає, має ознаки противоправних дій. На її прохання звільнити квартиру, почула відмову та нецензурну лайку, дружина цього чоловіка почала кидатися на неї з кулаками, але він її тримав. ОСОБА_1 пригрозила викликом поліції, але чоловік повідомив, що він працює в правоохоронних органах, а тому він нічого не боїться.
Потім ОСОБА_1 виштовхали з квартири, до якої потрапити вона не має можливості, оскільки двері не відчиняють, а замки змінені. Після цих подій позивач звернулась до прокуратури Харківської області з відповідною заявою щодо протиправних дій з боку відповідачів. У зв`язку з бездіяльністю працівників прокуратури, позивач звернулася до слідчого судді зі скаргою. Слідчий суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова зобов`язала уповноважених осіб Прокуратури Харківської області внести відомості за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР. На підставі її заяви було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №42019220000000256 від 04.04.2019 р.
У подальшому, після неоднократних намагань відвідати кватиру, позивачу стало відомо, що в квартирі мешкає також ще й матір  ОСОБА_2  - відповідач ОСОБА_8 . Відповідачі відмовлялись виселитися з квартири ОСОБА_1 , чим порушили права власника на користування, володіння та розпорядження майном. Іншого житла позивач не має. Таким чином, позивач зазначає, що відповідач повинен бути виселений разом із скасуванням його реєстрації місця мешкання. А, оскільки, їй, як власнику квартири ОСОБА_1  спричинено моральної шкоди, яка полягає у неможливості користуватися та володіти квартирою, у душевних хвилюваннях за своє майно, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, вона просить стягнути з відповідачів моральну шкоди в розмірі 20 000,00 грн. 
Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору та це не підтверджується письмовими доказами, також доказів того, що сторони погодили плату за користування житлом або строк його дії. Вказує, що надані роздруківки листування у Вайбері не є належним та допустимими доказом на підтвердження укладення договору найму житла. 
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга представника позивача - ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.08.2014 р. та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.04.2019 року.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що з 2004 року вона постійно мешкає за кордоном в США. У березні 2019 р. вона приїхала до своєї квартири, а там мешкають невідомі їй люди: чоловік, жінка та двоє дітей. Вказує, що не надавала дозволу на самовільне зайняття її квартири, будь-яких договорів не укладала. На її прохання звільнити квартиру, почула відмову. Вважає, що відповідачі порушили права власника на користування, володіння та розпорядження майном. Іншого житла позивач не має. 

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку.

Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідачі у справі та свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_11 пояснювали, що позивач ОСОБА_1 сама запропонувала ОСОБА_4 переїхати до квартири АДРЕСА_1 .

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 

Колегія суддів вважає, що показання цих свідків не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, оскільки свідок ОСОБА_9 є родичкою ОСОБА_4 та може бути зацікавлена у вирішенні справи на її користь. Обставини, щодо яких давала пояснення свідок ОСОБА_11 їй відомі зі слів інших осіб та вона не може бути достовірно обізнана щодо того, чи дозволила позивач проживати відповідачам у її квартирі. 

Показання цих свідків необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем.

Той факт, що між сторонами був укладений договір найму спірної квартири відповідачі не довели. Ці обставини були предметом окремого судового розгляду.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди, відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року скасовано. У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Відповідачі вказують, що наразі не проживають в спірній квартирі, а мешкають в іншій, яку орендували.

Між тим, апеляційним судом встановлено, підтверджено відповідачами, що у них знаходяться ключі від спірної квартири. Відповідачі вказують, що позбавлені можливості передати ключі позивачу, яка мешкає в іншій країні. Однак, апеляційним судом встановлено, що в Україні знаходиться повноважний представник позивача, про що відомо відповідачам.

Колегія суддів вважає, що вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира фактично перебуває у володінні відповідачів без належних правових підстав, тому право власності позивача підлягає захисту, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Матеріали справи не містять доказів того, що наразі в квартирі проживають неповнолітні діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , цей факт відповідачі не визнають, тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач посилалася на неможливість користуватися та володіти квартирою, у душевних хвилюваннях за своє майно, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, 

яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику всправах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Отже, позивач повинна довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Колегія суддів вважає, що правові підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що остання зазнала моральної шкоди, відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з постановленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 30 січня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий -                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді -                                                                        С.С. Кругова         

                                                                               О.В. Маміна