П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
30 листопада 2020 року                                                                                        м. Київ
 
Справа № 756/7719/15-ц
Провадження: № 22-ц/824/11704/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль A.A.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Ярошенко Олени Олексіївни в інтересах ОСОБА_1 
на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Луценко О.М., 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
в с т а н о в и в:
 
У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із  вказаним позовом, в якому посилався на те, що внаслідок ДТП, яка мала місце 24.12.2013 року з вини ОСОБА_1 ,   його легковому автомобілю Chevrolet Aveoд.н.з. НОМЕР_1 було завдано шкоди. Постановою Оболонського районного суду від 20.01.2014 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.  У червні  2014 року, він, ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом до ПАТ «СК «Українська страхова група» із позовом про визначення суми страхового відшкодування та сплати витрат відповідно до закону та договору. Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року  позов ОСОБА_2 задоволено,  стягнуто з ПАТ «СК «Українська страхова група» на його користь 49 490 грн страхового відшкодування, 1288,09 грн пені, 243,60 грн судового збору та 1 870 грн витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, а всього 52 891,69 грн.  28 квітня 2015 року він, ОСОБА_2 , повторно звернувся до незалежного експерта для остаточного визначення розміру збитків та суми відшкодування. Згідно звіту № 51/15 від 29.04.2015 року загальний розмір завданої майнової шкоди станом на день пред`явлення цього позову становить 210 311, 44 грн, тобто, різниця між фактичним розміром заподіяної шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням складає 161 331,44 грн. У квітні 2015 року з метою досудового врегулювання питання щодо відшкодування завданої йому шкоди у повному обсязі, він, ОСОБА_2 , надіслав ОСОБА_1 відповідну пропозицію, яка була залишена останнім без уваги. За таких обставин, вважав, що у ОСОБА_1 по відношенню до нього виникло грошове зобов`язання, що є підставою для нарахування 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Виходячи із терміну прострочення заборгованості, яким, на його думку, є період з 21.01.2014 року по 01.06.2015 року, та розміру заподіяної шкоди, 3 %  річних становлять 6 590,27 грн. Також вказував, що ним за проведення відповідних експертиз було сплачено 900 грн, з яких 600 грн - за звіт оцінки вартості відновлювального ремонту транспортного засобу №37/14 від 28.02.2014 року та 300 грн за звіт оцінки вартості відновлювального ремонту транспортного засобу №51/15 від 29.04.2015 року. Окрім майнової шкоди, дії та бездіяльність ОСОБА_1 завдали йому моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 20 000 грн. Провівши у лютому 2016 року перерахунок вартості відновлювального ремонту, виходячи із курсу 1 Євро (28,992 грн), ОСОБА_2 збільшив розмір заявленого позову на 40 339,06 грн. 
Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року   позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 168 371 ,71 грн, 243 ,60 грн судових витрат, моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.
В решті позовних вимог  відмовлено.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року залишено без задоволення.  
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Ярошенко О.О. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та  неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд не звернув уваги на те, що дійсна сума різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням повинна обраховуватись виходячи із даних звіту №37/14 від 28.02.2014 року, який був предметом дослідження при вирішення позову ОСОБА_2 про визначення суми страхового відшкодування та сплати витрат відповідно до закону та договору. Згідно даного звіту, вартість відновлювального ремонту становить 88 201 грн, і дана обставина, відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Наданий же позивачем звіт оцінки вартості відновлювального ремонту транспортного засобу №51/15 від 29.04.2015 року не є належним, достовірним та допустимим доказом у даній справі з огляду на те, що такий проведений без належного повідомлення ОСОБА_1 , наявні у ньому фотографічні знімки не містять інформації про дату та час проведення фотозйомки, окрім того, у ньому відсутній детальний огляд транспортного  засобу. Також вказувала, що на момент вчинення ДТП ОСОБА_1 був співробітником ТОВ «Бетон Комплекс», а автомобіль, яким керував останній, був йому наданий товариством для службового користування. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16ц, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. За таких обставин вважала, що ОСОБА_1 не є суб`єктом, який повинен нести відповідальність за заподіяну позивачу матеріальну та моральну шкоду.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Вирішую спір, суд першої інстанції встановив наступні обставини.
Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 17.01.2014 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 24.12.2013 року у м. Києві по вул. Дегтяренка 14, внаслідок якої належний позивачу автомобіль Chevrolet Aveo д.н.з. НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження (а.с. 9).
На час скоєння ДТП цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу по забезпеченому транспортному засобу Chevrolet Aveo д.н.з. НОМЕР_1 було застраховано в ПАТ «Українська страхова група» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/0484979. Вказаним полісом також передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третьої особи, становить 50 000 грн.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ПрАТ «СК «Украхнська страхова група» на користь ОСОБА_2 49 490 грн страхового відшкодування, 1 288,09 грн пені, 243,60 грн судового збору та 1 870 грн витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, а всього 52 891,69 грн (10-14).
Відповідно до Звіту №51/15 від 29.04.2015 року з оцінки транспортного засобу, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Chevrolet Aveo д.н.з. НОМЕР_1 , становить 210 311грн. 44 коп (а.с. 42-53).
30 квітня 2015 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 направлена пропозиція досудового врегулювання питання про відшкодування завданої майнової шкоди  у повному обсязі відповідно до вимог, передбачених законом. Дана пропозиція була залишена відповідачем без уваги (а.с. 54).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що з вини відповідача було пошкоджено в ДТП транспортний засіб позивача, а тому у зв`язку із недостатністю здійсненої страхової виплати для відшкодування матеріальної шкоди позивачу, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача різниці між заподіяною матеріальною шкодою та здійсненою страховою виплатою в розмірі 161 331,44 грн з урахуванням суми франшизи (510 грн). Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача завданої моральної шкоди, суд виходив із положень ст. 1167 ЦК України та  постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та вважав, що заявлений позивачем розмір завданої йому моральної шкоди потерпілим завищений, а тому зменшив його до 2000 грн. Вимоги щодо стягнення 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України суд першої інстанції вважав законними та обґрунтованими, а тому задовольнив їх у повному обсязі. 
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За приписами ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, при цьому шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.
Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (ст. 22 ЦК України).
Також слід відмітити, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.
У тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодженого за одержавні за рішенням кошти, збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджено, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його в тому, що виконання проводилось вже після збільшення цін і тарифів.
Окрім того, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Відповідно до ст. 5 Закону № 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-IV).
За приписом п. 22.1 ст. 22 Закону 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Ст. 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Як убачається із матеріалів справи, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року,  позов ОСОБА_2 задоволено,  стягнуто з ПАТ «СК «Українська страхова група» на його користь 49 490 грн страхового відшкодування, 1 288, 09 грн пені, 243,60 грн судового збору та 1 870 грн витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, а всього 52 891, 69 грн.
В рамках даної справи встановлено, що згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №СЕ -1-2-306 (028/15) від 26.01.2015 року, проведеної ТОВ «Судова незалежна експертиза України» ринкова вартість   автомобіля ChevroletAveo, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 у неушкодженому стані на момент проведення експертизи становить 82 808,90 грн. Ринкова вартість вказаного автомобіля після   дорожньо-транспортної пригоди   на момент проведення експертизи становить 25 234,83 грн. Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 85 892,53 грн. Тобто, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб позивача, ОСОБА_2 , вважається фізично знищеним. 
З урахуванням розміру страхової суми за шкоду, заподіяну майну   потерпілих, яка відповідно до вищевказаного Закону становить 50 000 грн на одного потерпілого, а також франшизи в сумі 510 грн, розмір страхового відшкодування становить 49 490 грн.
Згідно Постанови Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15 встановлено, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним.
Ураховуючи те, що розмір завданої позивачу майнової шкоди є значним, а відповідач самоусунувся від відшкодування шкоди та розподілу витрат, а також зростання інфляції, що призвело до значного підвищення цін, у тому числі, на комплектуючі та ремонтно-відновлювальній роботи, ОСОБА_2 звернувся до експерта з питанням встановлення реального розміру збитків, завданих йому внаслідок ДТП, а в подальшому до суду із даним позовом.
Обґрунтовуючи розмір завданої йому шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, ОСОБА_2 посилався на дані звіту № 51/15 від 29.04.2015 року, відповідно до яких загальний розмір завданої майнової шкоди станом на день пред`явлення цього позову становить 210 311, 44 грн.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав даний звіт належним доказом заявлених вимог, оскільки обставини, встановлені рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року, зокрема, щодо встановлення розміру завданих збитків, в даному випадку не мають преюдиціального значення для вирішення даного спору.
Оскільки вимоги позивача стосуються відшкодування завданих йому як потерпілому  збитків відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи згідно положень ст.  1192 ЦК України, до уваги слід брати дані щодо визначення розміру реальної вартості втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди,  на час розгляду справи.
У підсумку наведеного, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що дійсна сума різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням повинна обраховуватись виходячи із даних звіту №37/14 від 28.02.2014 року, який був предметом дослідження при вирішення позову ОСОБА_2 про визначення суми страхового відшкодування та сплати витрат відповідно до закону та договору.
Також не приймаються до уваги посилання адвоката Ярошенко О.О. в інтересах ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16ц, згідно якого, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. 
Як зазначено у даній постанові, згідно із частиною 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Однак, будь-яких доказів, що ДТП, яка мала місце 24.12.2013 року, сталась з вини ОСОБА_3 безпосредньо під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків матеріали справи не містять.
Постанова  Оболонського районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року (а.с.9), на яку посилається скаржник, вказує лише на той факт, що ОСОБА_1 є працівником ТОВ «Бетон комплекс», проте відомостей про вчинення ним ДТП саме під час виконання службових обов`язків  не містить.
Надані відповідачем копії трудової книжки та довідки щодо місця роботи на підтвердження факту закріплення за ним, ОСОБА_1 , транспортного засобу, в даному випадку не є належними доказами завдання позивачу  шкоди ОСОБА_1 як працівником ТОВ «Бетон комплекс» під час безпосереднього виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Ураховуючи вищевикладене та те, що в результаті ДТП транспортний засіб позивача було пошкоджено з вини відповідача, а здійсненої страхової  виплати для відшкодування матеріальної шкоди позивачу недостатньо, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача різниці між розміром заподіяної матеріальної шкоди та здійсненою страховою виплатою в розмірі 161 331, 44 грн (210 311 , 44 грн - 49 490 грн-510 грн франшизи).
Однак, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України виходячи з наступного.
Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі  і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц  дійшла висновку про те, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України свідчить про те, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди;    (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц.
У справі, що переглядається, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір про відшкодування шкоди не укладався. Рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнової шкоди, яке не виконувалось ОСОБА_1 , не ухвалювалося.
Оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало, а тому підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 3 % річних відсутні. 
За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України не можуть вважатись правильними, оскільки не відповідають наведеним вище положенням чинного цивільного законодавства.
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди колегія суддів відмічає наступне.
Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє стверджувати, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Встановивши, що позивачу заподіяна моральна шкода, суд першої інстанції,   з урахуванням вимог розумності та справедливості, обґрунтовано визначив розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 2 000 грн.
Також колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 450 грн на відшкодування витрат, понесених позивачем на проведення експертних досліджень від 28.02.2014 року та від 29.04.2015 року, оскільки такі витрати є збитками у розмінні ст. 22 ЦК України.
Оскільки рішення суду першої інстанції щодо незадоволених позовних вимог як позивачем,так і відповідачем не оскаржується, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для його перегляду у цій частині.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи, що апеляційним судом встановлена помилковість висновків суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зміни заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування завданої майнової шкоди шляхом зменшення розміру матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з 168 371,71 грн до 161 781,44 грн.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).
Як убачається із матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду із позовною заявою судовий збір сплачено у розмірі 1883,72 грн (243,60 +1640,12 (а.с. 2,59)). Тобто, у разі оскарження рішення суду в апеляційному порядку, судовий збір за подання апеляційної скарги повинен був становити 2825,58 грн.
Однак, ОСОБА_1 , діючи на власний розсуд, при поданні апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 5481 грн (а.с. 141).
У зв`язку із частковим задоволенням позову (70,73 %) та частковим задоволенням апеляційної скарги (29,27%) витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню ОСОБА_2 у розмірі 1332,35 грн, ОСОБА_1 у розмірі  827,04 грн, а тому на підставі положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю між зазначеними сумами у розмірі 666,19 грн.
При цьому, ОСОБА_1   слід роз`яснити право на звернення до суду із заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору відповідно до п.п. 1-5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".
 
Керуючись  ст.ст. 369, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Ярошенко Олени Олексіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування завданої майнової шкоди та розподілу судових витрат змінити. 
Зменшити розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) з 168 371 грн (ста шістдесяти восьми тисяч триста сімдесят однієї) грн 71 коп до 161 781 (ста шістдесяти однієї тисячі сімсот вісімдесят одної)  грн.  44 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 )  на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 666 (шістсот шістдесят шість) грн 19 коп.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

 
Головуючий                                                                                         Т.О. Невідома

Судді                                                                                                     А.А. Пікуль

                                                                                                                             Д.Р. Гаращенко