П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/5282/20	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                    суддів – Домусчі С.Д.,
                                – Кравця О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року, прийняте у складі суду судді Іванова Е.А. в місті Одеса по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку, –

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – Відповідач, ВЧ НОМЕР_1 НГ України), в якому просив суд стягнути з ВЧ НОМЕР_1 НГ України на свою користь середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належали в день звільнення 07.02.2019 року по день фактичного розрахунку 26.03.2020 року у розмірі 90  000 грн..
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на день його звільнення з військової служби ВЧ НОМЕР_1 НГ України не провела з ним повного розрахунку при звільненні, зокрема, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та грошова компенсація за речове майно були виплачені йому не в день його звільнення з військової служби, а саме 20.03.2020 року та 26.03.2020 року відповідно, проте на день звільнення 07.02.2019 року, тобто із затримкою повного розрахунку при звільненні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року по справі № 420/5282/20 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 НГ України за весь час затримки виплати всіх сум, що належали ОСОБА_1 в день його звільнення 07.02.2019 року по день фактичного розрахунку 26.03.2020 року середній заробіток в сумі 39 172, 52 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів; в іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 НГ України звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його повністю та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу сторона зазначає, що у виниклих правовідносинах між Позивачем та Відповідачем відсутні правові підстави для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку, а посилання Позивача на приписи законодавства України про працю стосовно поняття, нарахування та виплати працівникам в тому числі військовослужбовцям середнього заробітку є безпідставними та не можуть бути допустимими доказами по даній справі, що відображено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та листі Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 року № 774/13/84-13 «Щодо поширення КЗпП України на військовослужбовців».
Крім того, скаржник вказує, що якщо військовослужбовець при звільненні не забезпечений усіма видами грошового забезпечення, які йому належать, то він має право не давати згоду на його виключення зі списків особового складу військової частини та далі перебувати на усіх видах забезпечення відповідної військової частини до дня, коли з ним здійснять повний розрахунок, тобто механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби спеціальним законодавством передбачено. Проте, Позивач своїм правом, передбаченим абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, не скористався, оскільки виключили його зі списків особового складу військової частини за його згодою (рапортом).
Разом з цим, апелянт посилається на те, що в абзаці 5 на сторінці 7 оскаржуваного рішення зазначено, що з урахуванням рішень суду від 10.02.2019 по справі № 420/7028/19 та 10.06.2020 № 420/3096/20 Позивач мав право на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учасник бойових дій в розмірі 27 990,25 грн. та не доплачену частку компенсації вартості неотриманого речового майна в розмірі 11 180, 28 грн., що становить – 39 170, 53 грн.. Однак, на думку Відповідача, судом першої інстанції невірно проведено розрахунок суми можливого відшкодування за затримку повного розрахунку з Позивачем при звільненні, оскільки суд взяв до розрахунку грошову суму (недоотриманої компенсації вартості за неотримане речове майно), яка на день ухвалення оскаржуваного рішення не виплачена, а рішення суду не набрало законної сили.
Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Доводи відзиву на апеляційну скаргу ґрунтуються на тому, що на спірні правовідносини поширюються вимоги КЗпП України. Позивач  щодо згоди звільнитись без всіх виплат зазначає, що апелянт фактично пов`язує його звільнення не з бажанням ОСОБА_1 , а з наявністю у відповідача коштів на розрахунок з ОСОБА_1 під час звільнення. Окрім того, позивач вказує, що 18.11.2020 року апелянт виконав рішення у справі 420/3095/20 та перерахував ОСОБА_1 встановлені судом кошти (за виключенням податків), чим повністю спростовує свої твердження щодо неправомірності врахування рішення суду №420/3095/20.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи,              ОСОБА_1 проходив військову службу в Національній Гвардії України.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (по стройовій частині) від 07 лютого 2019 року № 29 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення:
- прапорщика ОСОБА_1 , старшого інструктора (заступника командира 3-го взводу командира 1-го відділення) 3-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) батальйону оперативного призначення, звільненого з військової служби у запас Збройних Сил України наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2019 року № 5 о/с, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підпункту «Б» (за станом здоров`я), 07 лютого 2019 року та направлено на військовий облік до Подільського РВК, Одеської області;
- направлено на військовий облік до Подільського РВК Одеської області;
- наказано виплатити премію за період з 01.02 по 07.02.2019 року в розмірі 130%, та надбавку за особливості проходження служби у розмірі 50% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років;
- наказано виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 11 (одинадцять) років служби у розмірі 66 981 гривень 75 копійок;
- наказано виплатити грошову компенсацію за невикористані 4 (чотири) доби щорічної основної відпустки за 2019 рік;
- одноразову допомогу для оздоровлення отримував;
- зазначено, що матеріальна допомога не виплачувалась;
- зазначено, що вислуга років на військовій службі складає: у календарному обчисленні – 21 рік 10 місяців 07 днів, а у пільговому обчисленні – 26 років 10 місяців 22 дні (а.с. 8).
Проте, на час виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, ВЧ НОМЕР_1 НГ України не було проведено з ним повного розрахунку при звільненні, зокрема, не було виплачено:
- компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій;
- компенсацію за речове майно;
- індексацію грошового забезпечення за період з 2015 року по час звільнення.
Вважаючи таку бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 НГ України протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідними адміністративними позовами за захистом своїх порушених прав.
Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року по справі № 420/7028/19, яке набрало законної сили 12 березня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік включно;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік включно.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року по справі № 420/3096/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та несплати ОСОБА_1 всієї суми компенсації вартості за неотримане речове майно;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати ОСОБА_1 недораховану суму компенсації вартості неотриманого речового майна в розмірі 11 180, 28 грн. та сплатити вказану компенсацію з урахуванням утримання належних до сплати податків і зборів;
- встановлено судовий контроль за виконанням рішення суду, зобов`язавши Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України подати до суду у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили, звіт про виконання судового рішення;
- в решті позову – відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2020 року по справі № 420/3095/20, яка набрала законної сили, скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року та ухвалено нове рішення по справі, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року, з урахуванням вже виплачених сум індексації за період з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року у разі їх здійснення;
- в задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
З огляду на зазначене та враховуючи судові рішення, які набрали законної сили та якими підтверджується факт непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, наявні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.
Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, оскільки станом на день його звільнення з військової служби (07.02.2019 року) Військовою частиною НОМЕР_1 не було проведено розрахунку у повному обсязі. Разом з цим, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку у конкретному розмірі, суд в цій частині задовольнив частково в сумі 39 172, 52 грн., пославшись на свій власний розрахунок обчислення середнього заробітку із врахуванням принципу справедливості та співмірності, виходячи з дати останнього розрахунку – 26 березня 2020 року.
Вирішуючи спірне питання, судова колегія виходить з наступного.
Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою Відповідачем Позивачу станом на день звільнення з військової служби 07.02.2019 року компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та за речове майно, індексації грошового забезпечення за період з 2015 року по час звільнення.
Отже, предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати Позивачу вказаних виплат.
Статтею 1 Закону України «Про Національну гвардію України» встановлено, що Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Законом України «Про міліцію», Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499.
Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що відсутні правові підстави для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, з огляду на наступне.
Так, ані Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», ані інші нормативно-правові акти, не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року по справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16.
Посилання апелянта на постанову Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та лист Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 року № 774/13/84-13 «Щодо поширення КЗпП України на військовослужбовців» колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що їх застосування не є обов`язковим..
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб органів внутрішніх справ, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з Державної прикордонної служби України.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі              № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі              № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України викладено в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16, від 12 серпня 2020 року по справі                         № 400/3151/19.
Водночас, факт невиконання Відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України підтверджений:
- рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року по справі № 420/7028/19, яке набрало законної сили 12.03.2020 року, на підставі якого, крім іншого, зобов`язано Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік включно;
- рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 року по справі № 420/3096/20, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, на підставі якого, крім іншого, зобов`язано Відповідача нарахувати Позивачу недораховану суму компенсації вартості неотриманого речового майна в розмірі 11 180, 28 грн. та сплатити вказану компенсацію з урахуванням утримання належних до сплати податків і зборів;
- постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2020 року по справі № 420/3095/20, яке набрало законної сили, на підставі якої, крім іншого, зобов`язано Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року, з урахуванням вже виплачених сум індексації за період з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року у разі їх здійснення.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року по справі № 420/7028/19 Відповідачем 20 березня 2020 року нараховано ОСОБА_1 належну йому суму компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій в розмірі 27 990, 25 грн., що підтверджується відповідною довідкою АТ КБ «ПриватБанк», яка наявна в матеріалах справи (а.с. 11). Зазначене судове рішення виконано Відповідачем у повному обсязі 20 березня 2020 року.
В подальшому, 26 березня 2020 року на картковий рахунок Позивача, Відповідачем нараховано компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 29 731, 79 грн. (а.с. 10), проте не в повній мірі, що стало підставою для звернення Позивачем до суду з позовом до Відповідача про стягнення недорахованої суми компенсації вартості неотриманого речового майна у розмірі 11 633, 05 грн. Однак судом зобов`язано Відповідача нарахувати Позивачу недораховану суму компенсації вартості неотриманого речового майна в розмірі 11 180, 28 грн..
Поряд з цим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання Відповідачем судового рішення від 10.06.2020 року по справі № 420/3096/20 щодо виплати Позивачу компенсації вартості неотриманого речового майна в розмірі 11 180, 28 грн., а також не містять доказів виконання Відповідачем постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2020 року по справі № 420/3095/20 щодо виплати Позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року, з урахуванням вже виплачених сум індексації за період з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року у разі їх здійснення.
Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що 11.2020 року апелянт виконав рішення у справі 420/3095/20 та перерахував ОСОБА_1 встановлені судом кошти жодними доказами не підтверджені. При цьому, гарантованому у ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності кореспондують вимоги ч.1 ст. 77 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Тобто, на даний момент Позивачу не здійснено виплату компенсації вартості неотриманого речового майна у належному розмірі, а також не здійснено виплату по індексації грошового забезпечення, хоча вказані виплати повинні були бути проведені Відповідачем на день виключення Позивача зі списків особового складу військової частини.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту остаточного розрахунку Відповідачем з Позивачем по виплаті компенсації вартості неотриманого речового майна у належному розмірі та індексації грошового забезпечення, унеможливлює вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з Позивачем.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки обставина невиконання Відповідачем вимог статті 116 КЗпП України (непроведення повного розрахунку при звільненні) підтверджена матеріалами справи,  Позивач має право на виплату йому середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з моменту виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (07 лютого 2019 року) по день фактичного розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України.
Проте, враховуючи факт відсутності в матеріалах справи доказів остаточного розрахунку з Позивачем та виплати належних йому сум на момент виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, колегія суддів дійшла висновку про передчасність позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ВЧ НОМЕР_1 НГ України середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх сум, що належали в день звільнення 07.02.2019 року по день фактичного розрахунку 26.03.2020 року.
При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що після остаточного розрахунку з Позивачем та виплати усіх належних йому сум, він має право звернутись до суду із відповідними позовом про виплату йому середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, проте надано невірну оцінку матеріалам справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи по суті позовних вимог.
Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог внаслідок їх передчасності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 249, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325 328, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач:                                                                      М.П. Коваль

Суддя:                                                                                          С.Д. Домусчі

        Суддя:                                                                                          О.О. Кравець