Постанова 
Іменем України 
 
05 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 345/1215/18
провадження № 61-18423св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,               
 
учасники справи:
позивач - перший заступник керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах Калуської міської ради,
відповідач-1 - ОСОБА_1 ,
відповідач-2 - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у складі судді Миговича О. М. від                      06 травня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Бойчука І. В.,                    Девляшевського В. А. від 05 вересня  2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року перший заступник керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах Калуської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками станції технічного обслуговування автомобілів, яка знаходиться на земельній ділянці площею 1,0863 га, кадастровий номер 2610400000:36:004:0036, на АДРЕСА_1 . Вказана  земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади Калуської міської ради. З 15 вересня 2015 року до 04 липня 2017 року відповідачами право користування (оренди) вказаною земельною ділянкою відповідно до вимог законодавства не оформлено, плату за користування землею не сплачено, що призвело до неотриманого доходу від орендної плати за землю, який міська рада отримала б у разі оформлення відповідачами правовстановлюючих документів на земельну ділянку. 
 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути   солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Калуської міської ради   збитки  в   сумі 546 277,59 грн, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 травня 2019 року з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 20 травня 2019 року позов першого заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах Калуської міської ради задоволено. 
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Калуської міської ради збитки, завдані користуванням земельною ділянкою комунальної власності територіальної громади м. Калуша без правовстановлюючих документів, у розмірі 546 277,59 грн. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що бездіяльність відповідачів щодо вжиття передбачених законом заходів зі своєчасного оформлення права користування земельною ділянкою за період з                   15 вересня 2015 року по 04 липня 2017 року призвела до неодержання міською радою доходів, тому їй, як власнику землі, завдано збитки, які мають бути стягнуті солідарно з відповідачів. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня                 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Калуського міськрайонного суду від 06 травня                2019 року  скасовано. Позов першого заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах Калуської міської ради задоволено  частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Калуської міської ради                                   360 543,20 грн збитків,   завданих користуванням земельною ділянкою комунальної власності територіальної громади м. Калуша без правовстановлюючих документів за період з 15 вересня 2015 року по             04 липня 2017 року.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Калуської міської ради                                     185 734,38 грн збитків,   завданих користуванням земельною ділянкою комунальної власності територіальної громади м. Калуша без правовстановлюючих документів за період з 15 вересня 2015 року по                 04 липня 2017 року.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки відповідачам станція технічного обслуговування автомобілів, належить на праві спільної часткової власності, то кожен із них повинен нести відповідальність зі сплати збитків, завданих користуванням земельною ділянкою комунальної власності територіальної громади м. Калуша без правовстановлюючих документів, в межах своїх ідеальних часток з урахуванням нормативно-грошової оцінки землі.
 
Узагальнені доводи вимог касаційних скарг
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення з нього 185 734,38 грн збитків та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з`ясували всіх фактичних обставин справи; належної оцінки наданим доказам не надали; не врахували, що термін дії договору оренди на спірну земельну ділянку, укладеного між Калуською міською радою та ПАТ «Івано-Франківськ-Авто» (заборгованість товариства зі сплати орендної плати відсутня) за взаємною згодою сторін був  припинений лише 28 вересня 2017 року, тому не можливо було укласти ще один договір на таку ж саму земельну ділянку. Крім того, спірна земельна ділянка відноситься до земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, тому ставка орендної плати становить 3,5% нормативно-грошової оцінки, а не 4,5% як вважали суди. Однак, для правильного вирішення спору суд не призначив судової оціночно-земельної експертизи, правильність розрахунку нормативно-грошової оцінки землі не перевірив. Відповідач спірну земельну ділянку за вказаний період не використовував та не обмежував будь-яких прав її власника користуватися землею. Разом із тим, прокурором не дотримано вимог пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України та частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо наявності виключного випадку для подання позову в інтересах держави. 
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення з нього 360 543,20 грн збитків та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки наданим доказам, не перевірили правильність     розрахунку нормативно-грошової оцінки землі та проігнорували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від                 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц щодо обов`язковості для визначення орендної плати відомості у витягах з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок; безпідставно відмовили у клопотанні про призначення судової оціночно-земельної експертизи на предмет правильності чи неправильності застосування ставки орендної плати. Суди не з`ясували, чи перебувала у відповідача за вказаний період в користуванні вся земельна ділянка, чи лише та її частина, що зайнята придбаними відповідачами адміністративно-виробничими приміщеннями, яка забезпечувала їх збереження; чи можливо було надати спірну земельну ділянку в оренду за умови наявності чинного договору оренди з ПАТ «Івано-Франківськ-авто». 
 
Узагальнені доводи відзивів на касаційні скарги
 
У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшли відзиви першого заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах Калуської міської ради на касаційні скарги, у яких позивач зазначив, що ставка орендної плати у розмірі 4,5%, яка була застосована на підставі рішення Калуської міської ради № 430 від 30 червня 2011 року «Про порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Калуші» та діючого на той час Положення про порядок розрахунку орендної плати за землю на території м. Калуша, була розрахована з урахуванням використання спірної земельної ділянки в комерційних цілях. Застосувавши приписи частини четвертої статті 120 ЗК України, суд правильно визначив розмір безпідставно збережених коштів орендної плати за землю кожним з власників нерухомості, пропорційно до часок в ній. Оскільки Калуська міська рада протягом двох років не вживала відповідних заходів щодо стягнення з відповідачів заподіяних збитків, то в прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів міської ради в суді. Посилаючись на безпідставність доводів касаційних скарг та законність і обґрунтованість прийнятої у справі постанови суду апеляційної інстанції, просить касаційні скарги залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                 18 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 травня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня         2019 року; витребувано цивільну справу № 345/1215/18 з Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                 25 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 травня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня         2019 року. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що ОСОБА_2 є власником 66/100 частини, а                   ОСОБА_1 - 34/100   частини станції технічного обслуговування автомобілів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу адміністративно-виробничих приміщень від 15 вересня                 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 
 
Належне ОСОБА_2   та ОСОБА_1 нежитлове приміщення знаходиться на земельній ділянці площею 1,0863 га, кадастровий номер 2610400000:36:004:0036, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Калуша.
 
04 жовтня 2017 року між Калуською міською радою, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі, за умовами якого земельну ділянку площею 1,0863 га, розташовану на               АДРЕСА_1 для обслуговування станції технічного обслуговування автомобілів, надано в оренду терміном на 5 років.
 
За період з 15 вересня 2015 року по 04 липня 2017 року відповідачі право користування (оренди) вказаною  земельною ділянкою відповідно до вимог законодавства не оформили та плату за користування землею не сплачували. 
 
Відповідно до рішення Калуської міської ради від 30 червня 2011 року              № 430 «Про порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у             м. Калуші» ставка орендної плати для даної категорії земель становила 4% нормативної грошової оцінки. У 2016-2017 роках для вказаної категорії земель ставка орендної плати становила 4,5% нормативно грошової оцінки, що закріплено рішенням міської ради від 24 червня 2015 року № 3138 «Про порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у м. Калуші».
 
Сума коштів, які Калуська міська рада могла б отримати з орендної плати за користування земельною ділянкою площею 1,0863 га за період з 15 вересня 2015 року по 04 липня 2017 року становить                                 546 277,59 грн.
 
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                     2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційних скарг ОСОБА_2 та                           ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 травня 2019 року та постанову                                     Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до                08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційні скарги не підлягають задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
 
За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
 
Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
 
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
 
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
 
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
 
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
 
Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
 
Установлено, що з 15 вересня 2015 року по 04 липня 2017 року                      ОСОБА_1 та ОСОБА_2 використовували спірну земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату не сплачували, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення належного їм об`єкта нерухомого майна.
 
Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення із співвласників об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено.
 
Вирішуючи спір по суті, суд правильно виходив із того, що відповідачі як фактичні користувачі земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегли у себе кошти, які мали заплатити за користування нею, зобов`язані повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
 
Такий правовий висновок відповідає постановам Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц
(провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).
 
Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
 
Покладаючи на кожного з відповідачів відповідальність зі сплати заподіяних міській раді збитків, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував частки останніх у праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомості, який розташований на спірній земельній ділянці, та стягнув орендну плату відповідно до їх ідеальних часток із врахуванням нормативно-грошової оцінки землі, визначеної рішенням міської ради від 30 червня 2011 року № 430 «Про порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки у  м. Калуші» 
 
Наведений позивачем розрахунок неотриманого міською радою доходу від орендної плати за землю належним чином мотивований.  
 
Доводи касаційної скарги про недоведеність прокурором передбачених законом підстав для звернення до суду з указаним позовом в інтересах Калуської міської ради є неспроможними, оскільки прокурор належним чином мотивував та обґрунтував наявність підстав для захисту звернення до суду з указаним позовом в інтересах міської ради.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог              статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Оскільки оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін, а скарги без задоволення, то судовий збір за подання касаційних скарг покладається на осіб, які подали касаційні скарги.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня                 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                            М. Є. Червинська
                                                                                                       С. Ю. Бурлаков
                                                                                                       А. Ю. Зайцев