ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 440/2897/19
адміністративне провадження № К/9901/36291/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Стеценка С.Г.,
суддів: Желєзного І.В.,  Рибачука А.І., 
розглянувши в письмовому провадженні в касаційному порядку адміністративну справу № 440/2897/19
за позовом ОСОБА_1 
до         Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області
про зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування упущеної вигоди
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року (головуючий суддя: Донець Л. О., судді: Гуцал М. І., Сіренко О. І.)
УСТАНОВИ В:
Короткий зміст позовних вимог
1. У серпні 2019  року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ГУ ПФУ в Полтавській області), у якому просила зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за 2006-2019 роки та відшкодувати шкоду у вигляді упущеної вигоди у сумі 74   759,20 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2. Полтавський окружний адміністративний суд ухвалою від 27  серпня 2019  року повернув позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за період з 2006 року по 31  січня 2019  року та відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 72  060, 34  грн. Прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 440/2897/19 в частині позовних вимог про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за період з 01 лютого 2019 року; відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 2   698,86 грн.
3. Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
4. Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки у апеляційній скарзі не вказано в якій частині оскаржується ухвала суду першої інстанції, чим порушено вимоги ст. 296 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
5. Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повторно залишено без руху.
6. Другий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 30 жовтня 2019 року повернув апеляційну скаргу заявниці відповідно до ч.   2 ст.   298 КАС України, оскільки скаржником не було усунено недоліків апеляційної скарги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. 05   грудня   2019   року ОСОБА_1 направила до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 30  жовтня 2019  року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
8. Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд помилково дійшов висновку, що текст апеляційної скарги є таким, що перешкоджає розгляду апеляційної скарги та суперечить завданню адміністративного судочинства. Скаржник зазначає, що його апеляційна скарга написана коректно і відповідає вимогам КАС України, тож вона підлягає розгляду апеляційним судом.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
9.    В автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду 26 грудня 2019 року зареєстровано вказану касаційну скаргу.
10. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 січня 2020 року, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя ОСОБА_2, судді: Берназюк Я. О., Кравчук В. М.
11. Ухвалою Верховного суду від 24 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 30  жовтня 2019   року.
12. 06 березня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
13. У зв`язку із ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 09 квітня 2020 року № 923/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку», на підставі розпорядження в.о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 22 квітня 2020  року № 633/0/78-20, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 квітня 2020 року, визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у складі головуючого судді Стеценка С. Г. , суддів Стрелець Т. Г., Рибачука А. І.
14.  Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада  2020 року закінчено підготовку справи до касаційного розгляду і, враховуючи приписи п. 3 ч. 1 ст. 345 КАС України постановлено здійснювати такий в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами з 18 листопада 2020 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
15. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених   ст. 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.
16. Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 2 КАС України забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства.
17. Пунктом 6 ч. 2 ст. 296 КАС України передбачено, що в апеляційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.
18. Частиною 5 ст. 296 КАС України передбачена необхідність додання до апеляційної скарги документа про сплату судового збору; копії апеляційної скарги відповідно до кількості учасників справи; докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, за наявності.
19. Відповідно до ч. 2 ст. 298 КАС України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, установлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення ст. 169 цього Кодексу.
20. За приписами ч. 1, 2 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, установлених ст. 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
21. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
22. Пунктом 1 ч. 4 ст. 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
23. Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року апеляційну скаргу залишено без руху,  надавши позивачці десятиденний строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надати уточнену апеляційну скаргу із зазначенням, у якій частині оскаржується ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 27   серпня 2019  року.
24. 11 жовтня 2019 року до апеляційного суду надійшла уточнена апеляційна скарга.
25. Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повторно залишено без руху з тих же підстав.
26. 28 жовтня 2019 року до Другого апеляційного адміністративного суду надійшла заява на усунення недоліків зазначених в ухвалі про повторне залишення без руху апеляційної скарги та уточнена апеляційна скарга.
27. Зі змісту поданих апеляційних скарг вбачається, що позивачка зазначає про прийняття судом першої інстанції судового рішення щодо позовних вимог про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за 2006-2019 роки (апеляційна скарга від 04   вересня 2019  року); про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дійтей війни за період з 01 січня 2006 року по 01  серпня 2019 року (апеляційна скарга від 04 жовтня 2019 року); про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за 2006-2019 роки, відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 72 060,34 у зв`язку з відмовою у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду (апеляційна скарга від 28 жовтня 2019  року).
28. Колегія суддів звертає увагу, що з останньої редакції апеляційної скарги ОСОБА_1 (від 28 жовтня 2019 року) вбачається, що позивачка оскаржує ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року в частині повернення позивачці позовної заяви щодо позовних вимог про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за період з 2006 по 2019  рік та відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 72  060, 34  грн. У апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на порушення судом першої інстанцій норм процесуального права та обґрунтовує в чому саме полягають ці порушення.
29. Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув та з формальних підстав повернув апеляційну скаргу.
30. Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що КАС України  визначено принципи здійснення адміністративного судочинства, одним з яких є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень суду. Даний принцип полягає в тому, що особам, які беруть участь у справі, а також іншим особам, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи чи інтереси, у випадках та порядку визначених цим Кодексом, надається право оскарження прийнятих судом рішень.
31. Повернення апеляційної скарги в даному випадку суперечить завданню адміністративного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
32. Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
33. Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №   9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №   11 - рп/2012).
34. Перегляд судових рішень, зокрема, в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року №   11-рп/2007).
35. Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачці можливість захистити своє право в суді.
36. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
37. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
38. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
39. Суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року №   475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.
40. Разом з тим, Суд вважає, що встановлюючи таке регулювання, Договірні держави користуються певною свободою розсуду; застосовані обмеження не повинні обмежувати доступ, що залишається індивідууму таким чином або в такій мірі, що сутність права порушується; обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законної мети і якщо не існує розумного співвідношення пропорційності між використаними засобами та метою, яку потрібно досягти; національні суди надають звільнення від судових зборів тим заявникам, які можуть довести свою погану фінансову ситуацію (Marina v. Latvia, № 46040/07, пункт 50, 52); такі особливості, як здатність заявника сплатити судові збори, та стадія розгляду справи, враховуються при оцінці того, чи був порушений доступ до суду (Paykar Yev Haghtanak Ltd v. Armenia, №   21638/03, пункт 48); обмеження суто фінансового характеру, які абсолютно не пов`язані з перспективами успішності позову, повинні бути предметом особливо суворого розгляду з точки зору інтересів правосуддя (Podbielski and PPU Polpure v. Poland, №   39199/98, пункт 65; Wesolek v. Poland, №  65860/12).
41. При розгляді справ ЄСПЛ встановлює, чи був, з однієї сторони, дотриманий баланс між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд справи, та з іншої - правом заявника на доступ до правосуддя, зокрема, правом представити свою позицію по суті та захистити інтереси в суді; для того, щоб гарантувати такий справедливий баланс, та, власне, зберегти безперебійне функціонування судової системи, суди мають можливість звільнити від судового збору тих заявників, які можуть довести свою погану фінансову ситуацію (справа «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia), заява №   26746/05). Крім того, на переконання ЄСПЛ, при оцінюванні розміру судового збору слід обов`язково враховувати питання фінансової спроможності заявника його сплатити, а також обставини конкретної справи та стадію провадження (справа «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява №  28249/95); підставою для рішення суду про звільнення від сплати судового збору може бути майновий (фінансовий) стан особи (справа «ФК Мретебі проти Грузії» (FC Mretebi v. Georgia), заява № 38736/04).
42. Отже, питання перевірки реальної спроможності заявників-фізичних осіб сплатити судовий збір у спорах з суб`єктами владних повноважень набуває особливої актуальності та має детально перевірятися судами у випадку, якщо заявники ставлять питання про звільнення, зменшення та/чи розстрочення/відстрочення сплати судового збору. За наявності таких питань суди повинні вказувати, які конкретно докази заявник має надати на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану, у разі якщо наданих доказів недостатньо або вони не є належними; повинні надати їм належну оцінку та прийняти вмотивоване рішення, враховуючи, зокрема, суть спору, статус особи заявника, обставини, що призвели до ускладнення можливості сплати судового спору.
43. Частиною 1 ст. 353 КАС України визначено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали судом першої інстанції та (або) суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
44. Оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, то ухвала Другого апеляційного адміністративного суду від 30   жовтня 2019  року підлягає скасуванню, а справу направити до апеляційного суду для продовження розгляду.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 359 КАС України, Верховний Суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року скасувати.
Справу № 440/2897/19 за позовом ОСОБА_1 до   Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування упущеної вигоди, направити до Другого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	С.Г. Стеценко І.В. Желєзний   А.І. Рибачук