Справа № 456/1379/19                                Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л. 
Провадження № 22-ц/811/403/20                  Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        27 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Савуляка Р.В., Приколоти Т.І.
секретаря: Бадівської О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Стрийська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування квартири,
ВСТАНОВИЛА:
Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. 23 червня 2017 року недійсним. В обґрунтування позову покликалася на те, що вона хворіє на поліартрит, остеохондроз, туберкульоз костей ніг з вимушеною заміною кульшового суглобу, захворювання органів травлення та є інвалідом першої групи загального захворювання, що стверджується довідкою МСЕК серії ЛВА-1 070067 від 1998 року, в якій вказано, що по стану здоров`я вона потребує постійного стороннього догляду. Звернула увагу, що її сестра ОСОБА_3 , знаючи про її поганий стан здоров`я, що вона сама не може себе обходити, запропонувала звернутись до колишньої дружини племінника ОСОБА_1 з пропозицією доглядати її до смерті. Згодом вона передзвонила відповідачу та пояснила їй, що потребує постійного стороннього догляду з умовою, що за це після її смерті належна їй квартира АДРЕСА_1 залишиться їй, відповідачу. Відповідач погодилась на вказані умови та сказала, що буде доглядати її до смерті та візьме всі витрати на себе по утриманню, догляду та оплаті комунальних послуг. Згодом, вони звернулись до нотаріуса, розмову з яким вела лише відповідачка, вона лише підтвердила, що відповідач буде її обходити до смерті, а вона в свою чергу передасть їй свою квартиру. Вона не читаючи, підписала договір, будучи переконаною, що підписує договір довічного утримання. Зазначила, що на час укладення договору їй було 80 років. Всі документи, отримані у нотаріуса, відповідач забрала собі та одразу після цього поселилась в її квартирі, а по місцю її реєстрації по АДРЕСА_2 , де вона є власницею квартири, залишилась проживати донька відповідачки. Відповідач в день працювала провідником та приходила додому виснажена і лише просила не заважати їй спати. Відповідач приносила продукти харчування, якими вони харчувались разом, а вона оплачувала з своєї пенсії всі комунальні платежі, будучи переконаною, що до дня своєї смерті залишається власницею квартири і це її обов`язок, хоча відповідач спочатку обіцяла сама сплачувати комунальні послуги. Звернула увагу, що прибирати та допомагати їй по господарству продовжувала працівниця територіального центру обслуговування одиноких пенсіонерів ОСОБА_4 . В грудні 2018 року, коли вона була вдома сама, до неї прийшов незнайомий чоловік і сказав, що хоче подивитись квартиру, яка продається, оскільки власниця даної квартири пообіцяла йому її продати. Однак, вона не дала йому можливості подивитись квартиру, а коли прийшла відповідач з роботи, то вона запитала у неї, де є документи, які вони підписували у нотаріуса та на її вимогу відповідач принесла копію договору, який вона отримала у нотаріуса і прочитавши цей договір, вона переконалась, що її фактично обдурили. Зазначила, що її позбавили цим договором права власності на єдине житло, яке вона не мала наміру дарувати. У зв`язку з наведеним, вона змушена звернутись з позовом до суду на підставі ст.. 229 ЦК України.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. 23.06.2017, зареєстрований в реєстрі за № 2160.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1  на користь держави 768, 40 грн судового збору.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь  ОСОБА_2 700,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд безпідставно визнав за позивачем ряд хвороб, які документально не підтверджені, а також в рішенні суду не зазначено жодного зв`язку між діагнозами позивача та укладеним оспорюваним договором. Зазначає, що немає жодного пояснення, яким чином ці діагнози вплинули на волевиявлення сторін. Вважає, що на момент укладення договору сторони мали повне уявлення про предмет договору, досягли згоди про всі його істотні умови, що підтверджено показами свідків. Вважає, що жодного обману з її сторони судом не встановлено, та не було встановлено впливу на вільне волевиявлення. 
Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу суду не надано.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися.
Від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з підтвердженням діагнозу COVID у її матері з якою проживає за однією адресою,та з метою проходження всіх лабораторних обстежень та обмеження від спілкування із здоровими людьми щодо себе, проте підтверджуючих документів до клопотання не було додано, тому колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення, розгляд справи проводиться за її відсутності. ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.
Від ОСОБА_2 та Стрийської державної нотаріальної контори надійшли письмові клопотання про розгляд справи без їхньої участі, тому їх неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за її відсутності, а фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на  які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які  були досліджені в   судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.
Відповідно до копії договору дарування квартири від 23.06.2017, такий укладено між ОСОБА_2 /дарувальник/ та ОСОБА_1 /обдарована/. За цим договором дарувальник передає майно у власність обдарованої безоплатно. Квартира, яка відчужується за цим договором, розташована в АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчено державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та зареєстровано в реєстрі за № 2160 (а.с.6).
Відповідно до копії довідки Міністерства охорони здоров`я серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , 1938 року народження надано першу групу інвалідності у зв`язку з загальним захворюванням. Зазначено, що ОСОБА_2 потребує постійного посторонього догляду (а.с. 7).
Відповідно до копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_3 у квартирі АДРЕСА_4 зареєстрована ОСОБА_2 . Квартира знаходиться у власності ОСОБА_1 (а.с.9).
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.
Судом встановлено, що на час укладення оспорюваного договору дарування від 23.06.2017, позивач була у віці 79 років, хворіла на поліартрит, остеохондроз, туберкульоз костей ніг з вимушеною заміною кульшового суглобу, захворювання органів травлення та є інвалідом першої групи загального захворювання, що стверджується довідкою МСЕК серії ЛВА-1 070067 від 1998 року, в якій вказано, що по стану здоров`я вона потребує постійного стороннього догляду. Тобто, укладаючи договір дарування позивач могла вважати, що укладає договір довічного утримання, оскільки після укладення договору дарування квартири відповідач тривалий час проживала з позивачем та надавала їй допомогу, купувала необхідні речі.
Також судом встановлено, що спірна квартира була і є єдиним житлом позивача. Окрім цього, позивач за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги, що підтверджується відповідними медичними документами, які долучені до матерілів справи, а відповідачем не спростовано цю обставину. Про зобов`язання відповідача надавати догляд та допомогу позивачу свідчить і її власні пояснення надані в ході розгляду справи, оскільки вона вказала, що до укладення договору дарування, позивач телефонувала до неї та пропонувала переїхати жити та допомагати їй, а після укладення договору вона переїхала жити до позивача та надавала допомогу у вигляді купівлі продуктів харчування, ліків, приготуванні їжі, придбання холодильника та тискоміра.
Окрім цього судом першої інстанції встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжує проживати у спірній квартирі, а також несе витрати на її утримання та оплату комунальних послуг, що не оспорюється відповідачем й відповідно свідчить про те, що передача квартири фактично не відбулася та підтверджує відсутність реальних намірів у позивача саме на укладення договору дарування.
Задовільняючи позов суд першої інстанції обґрунтовано врахував стан здоров`я позивача, а саме те, що вона є інвалідом І групи, та їй необхідний сторонній догляд, враховуючи те, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, що в своїй сукупності і призвело до помилки з боку позивача при укладенні оспорюваного договору дарування квартири, а також відсутність волевиявлення у позивача безоплатно передати квартиру у власність відповідачки, що підтверджується тим, що з моменту укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжує користуватись квартирою, проживає в ній, тобто фактично передача дарунку до цього часу так і не відбулася. 
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те що позивачем допущено помилку при укладенні спірного договору, а тому він підлягає визнанню недійсним. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

       Повний текст постанови складено: 27.10.2020

Головуючий         

Судді