28.10.20
22-ц/812/1723/20
                                                          
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 478/1016/20 
Провадження № 22-ц/812/1723/20 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання – Цуркан І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 13 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Томашевського О.О. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому посилалося на те, що відповідачка звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 21.12.2005 року. 
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. 
Банком на підставі Договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачці надано у користування кредитну картку. 
У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 6500 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості у відповідачки станом на 31.03.2020 року утворилася заборгованість в сумі 348469,99 грн., яка складається з наступного : 6189,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 338762,64 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 3518,17 грн. – нарахована пеня.
Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.
На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.12.2005 року у розмірі 138006,99 грн., а саме: 6189,18 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 131817,81 грн. – частина заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість за період з 21.12.2005 року по 31.12.2018 року, а також судові витрати.
Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 13 серпня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.12.2005 року у сумі 6189,18 грн., а також судовий збір в розмірі 94,17 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на незаконність рішення суду, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги банку в цій частині у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
В апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи у задоволені частини позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками та неустойкою, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги позивача не доведені належними доказами, однак АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується із таким висновком з огляду на те, що 21.12.2005 року ОСОБА_1 погодилась з тим, що вона ознайомилась і згодна з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді; анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, пам`яткою і Тарифами, складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг.
Таким чином, між ПАТ КБ Приватбанк (правонаступником якого є АТ КБ Приватбанк) та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у вигляді ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості.
При цьому, на думку апелянта, не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплаті відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.
У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачкою укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору.
Заперечень щодо Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідачкою не надано.
Більш того, навіть звичайний рівень освіти та правової обізнаності пересічного споживача банківських послуг у повній мірі дозволяє повнолітній особі, тобто особі, яка має повний об`єм цивільної дієздатності, належним чином усвідомлювати значення своїх дій та розуміти, що банк (як фінансова установа) не надає послуг безоплатного користування належними йому коштами.
Крім того, у Анкеті-заяві від 21.12.2005 р., підписаній власноруч відповідачкою містяться особисті дані відповідачки та інформація щодо умов кредитування, зокрема процентна ставка за користування кредитом — 3% на місяць.
Отже, укладення договору відповідачкою у відповідності до ст. 634 ІІК України шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку, є доведеним.
Відповідачка не зверталася до Банку задля розірвання договору, а навпаки погодилася з його умовами та прийняла їх до виконання, адже протягом тривалого часу користувалася кредитною карткою та частково погашала заборгованість.
Тому банк вважає, що обставини справи свідчать про те, що відповідачка знала про умови укладеного договору та прийняла їх.
Не маючи жодних належних та допустимих доказів проти вимог позивача, місцевий суд, замість посилань на факти, в обґрунтування оскарженого рішення послався на судову практику Верховного суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі.
Відповідачка не спростувала жодними належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами.
Також апелянт посилаючись на постанови Верховного суду по справі № 755/7704/15-ц, а також постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №159/2146/15-ц вважає, якщо суд не погодився з наданим Банком розрахунком заборгованості за кредитом, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості, а не відмовляти у відповідних вимогах.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. 
Учасники справи до судового засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає. 
Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, 21.12.2005 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею і банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомлена та зобов`язана виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. 
До позовної заяви позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (актуалізація тирифів) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31.03.2020 року перед банком складає 138006,99 грн., з яких: 6189,18 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 131817,81 грн. – заборгованість по відсоткам за користування кредитом (прострочена заборгованість) за період з 21.12.2005 року по 31.12.2018 рік.
У Анкеті-заяві позичальника від 21.12.2005 року, яка підписана сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді стягнення відсотків за користування кредитом, в тому числі на прострочену заборгованість.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути заборгованість по відсоткам за користування кредитом (на прострочену заборгованість), які нараховані за період з 21.12.2005 року по 31.12.2018 рік.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21.12.2005 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків за користування кредитом, та зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача вищенаведених Витягів з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем.
За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду України, висловленій при ухваленні постанови за наслідками розгляду цивільної справи №342/180/17 (провадження № 14-131цс1) від 03 липня 2019 року.
Подані банком до суду докази на підтвердження позовних вимог, зокрема, Анкета-заява, на яку позивач посилається, як на підставу відкриття карткового рахунку та отримання відповідачкою кредиту, за своїм змістом наведених обставини не підтверджують, а поданий позивачем розрахунок заборгованості також не можна взяти до уваги, оскільки він є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, який повинен бути доведений первинними документами, що підтверджують підстави виникнення таких грошових зобов`язань.
Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21.12.2005 року шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі відповідальності у вигляді стягнення заборгованості по відсоткам. 
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 21.12.2005 року по 31.12.2018 рік у розмірі 131817,81 грн.
В той же час, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої  за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, суд дійшов до висновку про те, що з відповідачки слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 6189,18 грн. яка складається з заборгованості за тілом кредиту, а також судові витрати в розмірі 94,17 грн.(пропорційно задоволеним позовним вимогам).
Проте, повністю з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.
Приймаючи рішення суд виходив з того, що 21 грудня 2005 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, що складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, викладених на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, а також з того, що вказане підтверджується змістом заяви позичальника, в якій вказано, що вона із вищезазначеними документами ознайомлена та погоджується, що ці документи разом із заявою складають кредитний договір.
Проте Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 грудня 2005 року шляхом підписання відповідачкою заяви.
Колегія суддів з висновками суду в цій частині погоджується.
При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
За такого доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, що сторонами було укладено кредитний договір відповідно до вимог законодавства шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що у заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, що заборгованість банком була визначена відповідно до зазначених Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифами та не спростована відповідачкою, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, так як ці доводи є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і законодавства, зазначеного в тексті рішення суду та постанови апеляційного суду, яке регулює спірні правовідносини, та направлені на переоцінку доказів.
Однак, під час розгляду справи позивачем було надано суду підписану відповідачкою 21 грудня 2005 року заяву, яка містить дані як про кредитний ліміт в сумі 1000грн., так і про базову процентну ставку у розмірі 3% в місяць із розрахунку 360 днів в році. Також в заяві зазначено, що строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки.
За такого посилання суду на те, що в заяві позичальника від 21.12.2005 року, яка підписана сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді сплати відсотків за користування кредитом, не відповідають дійсності.
Отже матеріали справи свідчать про наявність між сторонами кредитних правовідносин на підставі кредитного договору № б/н від 21 грудня 2005 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, який був укладений сторонами шляхом підписання ОСОБА_1 заяви.
Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідачка на підставі названого договору 21.12.2005р. отримала картку № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня грудня 2012 року, 15. 03.2007р. – картку № НОМЕР_2 зі строком дії до останнього дня грудня 2012 року, 20.02.2013р. – картку № НОМЕР_3 зі строком дії до останнього дня квітня 2016 року, 11.11.2017р. - картку № НОМЕР_4 зі строком дії до останнього дня листопада 2021 року, 28.02.2018р. - картку № НОМЕР_4 зі строком дії до останнього дня листопада 2021 року.
Згідно виписки про рух коштів за рахунком, відповідачка активно користувалася карткою. Останній платіж по погашенню заборгованості нею здійснено 22 березня 2018р. на суму 400 грн.
Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріалами справи достовірно підтверджено, що між сторонами існують кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № б/н від 21 грудня 2005 р року у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а також те, що для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту за даним кредитним договором відповідачка отримала декілька карток, останню зі строком дії до останнього дня листопада 2021 року. 
У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 31 березня 2020 року утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку банку, наданого до позовної заяви становить 348469,99 грн. та складається з наступного : 6189,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 338762,64 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 3518,17 грн. – нарахована пеня.
Проте, оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати повернення будь-якої частини суми заборгованості за кредитом, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 138006,99 грн., а саме: 6189,18 грн. – заборгованість за тілом кредиту та 131817,81 грн. – частина заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість за період з 21.12.2005 року по 31.12.2018 року.
Однак, повністю з таким розміром заборгованості за даним кредитним договором, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, оскільки відповідачка уклала кредитний договір з позивачем та отримала кредитні кошти від банку, вона зобов`язана повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами.
Заява позичальника, яка підписана відповідачкою, містить в собі дані про встановлений розмір процентів, а саме 3% в місяць, що становить 36% річних. Більш того, оскільки відповідачка після отримання картки активно користувалася даною карткою, в тому числі і погашаючи заборгованість разом з нарахованими процентами, що підтверджується випискою про рух коштів за рахунком, у той час коли за даним видом кредитної картки була передбачена базова процентна ставка в місяць у розмірі 3% (36% на рік), чим відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України вчинила дії, які засвідчують її бажання користуватися кредитними коштами зі сплатою саме таких відсотків за користування кредитними коштами, то ці її дії фактично є прийняттям пропозиції в частині розміру процентної ставки. Доказів протилежного стосовно розміру погодженої сторонами процентної ставки відповідачем суду надано не було.
Як зазначено в розрахунку заборгованості, наданому до позову, банк розрахував заборгованість, виходячи як з первісної погодженої сторонами процентної ставки (36% річних) до грудня 2012р., так і за процентною ставкою (простроченою) 72%, а також за ставкою 30 % річних з січня 2013 року по серпень 2014 року, 34,8% - з вересня 2014 року по березень 2015 року, а також з підвищеної відсоткової ставки – 43,20 %, починаючи з квітня 2015 року.
Проте належних та допустимих доказів погодження інших процентних ставок в тому числі і підвищеної процентної(простроченої) ставки з позичальником позивачем суду надано не було, а тому у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами за збільшеною процентною ставкою. 
Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитом, наданим позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та зробленим за первісною процентною ставкою (36% річних), і цей розрахунок підтверджується випискою руху коштів за рахунком, станом на 31 березня 2020 року залишок заборгованості за тілом кредиту складав 6189,18 грн., а залишок заборгованості за процентами складав – 11491,58 грн.
За такого колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом станом на 31 березня 2020 року у розмірі 17680, 76 грн. яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6189,18 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 11491,58 грн. 
Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду про необхідність стягнення з відповідачки та користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6189,18 грн.
В той же час колегія суддів враховує, що згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Оскільки судом встановлено фактичні обставин справи, однак неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, колегія суддів вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанцій в цій частині з прийняттям нового рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за відсотками у сумі 11491,58 грн. 
Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн. За подачу апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3153 грн. Позовні вимоги задоволені судом на 13%. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову та апеляційної скарги у розмірі 683,15грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,- 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 13 серпня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за відсотками у сумі 11491грн. 58 коп. та судові витрати у розмірі 683 грн. 15 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий 
Судді

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року