Справа № 127/13991/17
Провадження № 22-ц/801/2072/2020
Категорія: 48
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року	Справа № 127/13991/17	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К., 
з участю секретаря судового засідання Очеретної М.Ю.,

       учасники справи:
       позивач: (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,
відповідач: (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2020 року, постановлене в складі судді Федчишена С.А., в залі суду, 

встановив:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Вінницького обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та збільшення частки за рахунок поліпшення власними коштами.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 06.07.1984 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У 1985 році у них народився син ОСОБА_3 . Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2016 шлюб було розірвано. 16.05.2005 року позивач отримав ордер на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яку в подальшому за договором міни від 30.08.2005 обміняли на трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . При обміні квартири позивач доплатив власні кошти в сумі 8 700 доларів США, а також ним було здійснено ряд ремонтних робіт у квартирі з покращенням її технічного стану на загальну суму 46 047 гривень. Позивачем зазначено, що проживання в одній квартирі з відповідачем після розірвання шлюбу не є можливим, тому він запропонував відповідачу викупити у нього його 1/3 частку у спірній квартирі, однак вона відмовилась. 
На підставі викладеного позивач просив збільшити частку у спільній сумісній власності за рахунок здійснених ним власними коштами поліпшень та стягнути з відповідача на його користь 2/3 частки ринкової вартості квартири АДРЕСА_3 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
05.12.2019 року ОСОБА_1 надав суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначив, що кошти в сумі 8700 доларів США він отримав в борг у 2005 році, і зазначена сума коштів була повернута з його особистих коштів, тому вважає, що має право на збільшення розміру своєї частки у квартирі, яка з урахуванням оціночної вартості квартири має становити 623 011,66 гривень. З урахуванням уточнених позовних вимог просив визначити його частку у спірній квартирі в грошовому еквіваленті у розмірі 623 011,66 гривень, які стягнути з ОСОБА_2 як грошову компенсацію за належну йому частку.
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що квартира АДРЕСА_3 не належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а відповідно до договору міни від 30.08.2005 року належить їй, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності у рівних частках. За таких обставин вказана квартира не може бути предметом поділу між колишнім подружжям як об`єкт спільного майна. Натомість у первісній позовній заяві до поділу не було включено майно, яке було придбано нею та ОСОБА_1 у період шлюбу за оплатними угодами та які є або були об`єктами їхнього права спільної сумісної власності. Таким майном, на думку ОСОБА_2 , є автомобілі MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску та SEAT ALTEA, 2005 року випуску. Перший з автомобілів до цього часу зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , а другий автомобіль 28.12.2016 був перереєстрований на ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідача. Оскільки своєї згоди на відчуження цього автомобіля вона не надавала, посилаючись на відповідні цивільно-правові норми, тому просила суд визнати недійсним договір про відчуження автомобіля SEAT ALTEA, 2005 року випуску, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та поділити спірні автомобілі між сторонами. Вартість автомобіля MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску була визначена у розмірі 78000 гривень, а вартість автомобіля SEAT ALTEA, 2005 року випуску – 182 000 гривень. Також у позові було зазначено, що спору з приводу вартості автомобілів між сторонами немає. 
13.05.2019 ОСОБА_2 , надала суду заяву про зміну предмету позову, згідно якої просила поділити майно, що є спільним сумісним майном подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль Mitsubishi spase wagon 1.8, 1989 року випуску; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості відчуженого відповідачем без згоди ОСОБА_2 автомобіля Seat altea, 2005 року у випуску, у розмірі 91 000 (182 000:2) гривень та грошову компенсацію за автомобіль Mitsubishi spase wagon 1.8, 1989 року випуску, у розмірі 39 000 (78 000:2) гривень, а всього 130 000 грн.
06.06.2019 ОСОБА_2 надала суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка мотивована тим, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим з огляду на неприязні стосунки, які склалися між співвласниками квартири. Виділити ОСОБА_1 його частину квартири в натурі, яка б могла використовуватись ним як окрема квартира, неможливо, сама квартира є неподільною річчю, а частка відповідача у праві спільної часткової власності є незначною, що є підставою для припинення права ОСОБА_1 на його 1/3 частку у квартирі з виплатою йому грошової компенсації. Припинення права власності відповідача на цю частку не завдасть йому шкоди та не порушить його житлових прав, оскільки у його власності перебуває 1/2 частка квартири АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_5 . Із врахуванням оціночної вартості квартири та вартості спільного майна подружжя, просила припинити право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 та визнати право власності на цю частку за нею, поділити майно, яке є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, визнавши за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску. З врахуванням того, що автомобіль SEAT ALTEA, 2005 року випуску був відчужений ОСОБА_1 без її на те згоди, просила стягнути з неї грошову компенсацію вартості його частки у квартирі АДРЕСА_3 з урахуванням поділу їх спільного майна у розмірі 258 111, 66 гривень. 
Зазначені вище позовні заяви об`єднано в одне провадження.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2020 року зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки Mitsubishi Spase WAGON 1.8, 1989 року випуску, білого кольору.
Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку у квартирі АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1 /3 частки у квартирі АДРЕСА_3 з урахуванням поділу спільного сумісного майна подружжя в розмірі 258 111,66 гривень.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку у квартирі АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1940,00 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Первісний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не зазначено конкретний розмір частки у спірній квартирі, на який необхідно збільшити його частку та не вказано на те, у кого із двох інших співвласників квартири необхідно вилучити цю частку для передачі йому, що саме по собі виклює можливість для задоволення його позовних вимог. 
Сам факт здійснення доплати ОСОБА_1 за договором міни від 30.08.2005 року не може свідчити про обґрунтованість його вимог щодо збільшення розміру його частки у спірній квартирі, оскільки з розміром своєї частки, яка визначена цим договором, ОСОБА_1 погодився, підписавши договір міни.
Крім того, доказів наявності будь-яких коштів станом на 30.08.2005, які б належали ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності в розумінні ст. 57 СК України, ОСОБА_1 надано не було. 
Документи, які були додані ОСОБА_1 до позовної заяви та які підтверджують витрати на проведення ремонтних робіт не можуть слугувати підставою для збільшення розміру частки ОСОБА_1 у спірній квартирі, оскільки ним не були надані докази належності йому на праві особистої приватної власності витрачених ним коштів для проведення таких робіт. На час здійснення таких витрат ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що свідчить про належність цих коштів до їх спільної власності.
Виділити ОСОБА_1 його частину квартири в натурі, яка б могла використовуватись ним як окрема квартира, неможливо, сама квартира є неподільною річчю, а частка відповідача у праві спільної часткової власності є незначною. Спільне володіння і користування квартирою є неможливим з огляду на неприязні стосунки, які склалися між співвласниками квартири.
Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі наявні підстави для припинення права власності ОСОБА_1 на 1/3 частку у квартирі АДРЕСА_3 з виплатою йому грошової компенсації вартості цієї частки в розмірі 388 111, 66 грн. і припинення права власності відповідача на цю частку не завдасть йому шкоди та не порушить його житлових прав, оскільки у його власності перебуває 1/2 частка квартири АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_5 . 
Також суд врахував, що автомобілі MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8, 1989 року випуску та SEAT ALTEA, 2005 року випуску були придбані на ім`я ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_2 , вони з моменту їх придбання набули статусу майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, а тому таке майно підлягає поділу, з визнанням за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на автомобіль MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску, білого кольору. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості відчуженого ним без її згоди автомобіля SEAT ALTEA, 2005 року випуску, сірого кольору у розмірі 91 000 грн. та грошову компенсацію за автомобіль MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску, білого кольору у розмірі 39 000 гривень, а всього 130 000 гривень. При цьому, врахувавши припинення права ОСОБА_1 на 1/3 частку у квартирі АДРЕСА_3 та стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації вартості цієї частки, суд виходив з доцільності не стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за спільне майно подружжя, а зменшити на 130 000 грн. суму компенсації, яка має бути сплачена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 як компенсація вартості його частки у спільній квартирі, з врахуванням чого сума грошової компенсації за належну ОСОБА_1 частку у квартирі АДРЕСА_3 становить 258 111, 66 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що автомобіль марки «Mitsubishi Wagon», 1989 року випуску та автомобіль марки «Seat Altea», 2005 року випуску є таким майном, що підлягає поділу. 
Зазначив, що автомобіль марки «Mitsubishi Wagon» був зареєстрований за ним, однак йому не належить, оскільки був переданий в рахунок боргу по борговій розписці від 19.11.2012, а автомобіль марки «Seat Altea» був переданий ОСОБА_4 в рахунок боргу по борговим розпискам від 08.09.2007, 05.09.2010, 04.09.2013, 02.09.2016 та 28.12.2016. 
Також скаржник зазначив, що автомобіль марки «Seat Altea» був придбаний ним за власні кошти, які він взяв у борг у ОСОБА_4 .
Крім того вказав, що судом неповно з`ясовано питання вартості автомобілів, посилаючись лише на доводи відповідача і така оцінка не підкріплена жодним документом. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким припинити право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку у квартирі АДРЕСА_3 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/3 частки у квартирі АДРЕСА_3 в розмірі 388 111,66 гривень.
На апеляційну скаргу ОСОБА_2 надала відзив, у якому зазначила, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.
Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду. 
ОСОБА_3 , а також представник Вінницького обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, при цьому останнім подано заяву про розгляд справи у його відсутність.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.07.1984 року, який розірвано заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2016 року.
Відповідно до договору міни від 30 серпня 2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. та зареєстрований у реєстрі за № 3602, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як «сторона один» та ОСОБА_5 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діяла від свого імені та від і мені свого малолітнього сина ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , як «сторона два» здійснили обмін квартир. При цьому у власність «сторони один» переходить в рівних частках кожному квартира АДРЕСА_3 . У власність «сторони два» переходить у рівних частках квартира АДРЕСА_6 .
Згідно з п. 1 договору міни від 30.08.2005 року, міна проводиться без доплати.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності у рівних частках, тобто по 1/3 у кожного, оскільки вони були набуті кожним із них відповідно до договору від 30.08.2005 року.
Отже вказана квартира є об`єктом спільної часткової власності на підставі договору від 30.08.2005 року.
Обґрунтовуючи збільшення своєї частки у квартирі ОСОБА_1 посилається на те, що при вчинення договору міни від 30.08.2005 року ним була вчинена доплата у розмірі 8700 доларів США. З метою доказування цієї обставини ОСОБА_1 до позовної заяви була долучена копія розписки від імені ОСОБА_5 про те, що нею була отримана від ОСОБА_1 доплата при обміні квартири в сумі 8700 доларів США.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Статтею 715 ЦК України передбачено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. 
Як видно із договору міни від 30.08.2005 року, цей договір був укладений у встановленій Законом письмовій формі та нотаріально посвідчений. Сторонами за договором ні в цілому, ні у певній його частині, договір у судовому порядку оспорений не був, тому усі його положення є чинними.
Згідно з п. 1 договору міни від 30.08.2005 року, міна проводиться без доплати.
Посилання на здійснення доплати ОСОБА_1 за договором міни від 30.08.2005 року не може свідчити про обґрунтованість його вимог щодо збільшення розміру його частки у спірній квартирі, оскільки з розміром своєї частки, яка визначена цим договором, ОСОБА_1 погодився, підписавши договір міни. У межах строку позовної давності розмір цієї частки ним оспорений не був, а відтак діє презумпція правочину ( стаття 204 ЦК України).
Доводи ОСОБА_1 , про те, що він має право на збільшення частки квартири, оскільки здійснив її ремонт, є безпідставними з огляду на наступне. 
При посиланні на проведення ремонтних робіт, як на підставу збільшення частки у власності квартири,  ОСОБА_1 мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Поточний ремонт житла, без капітального переобладнання не буде надавати підстав для збільшення частки одного із подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
Окрім цього, вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Надані ОСОБА_1 докази на підтвердження витрат на проведення ремонтних робіт не можуть слугувати підставою для збільшення розміру частки ОСОБА_1 у спірній квартирі, оскільки ним не були надані докази належності йому на праві особистої приватної власності витрачених ним коштів для проведення таких робіт. На час здійснення таких витрат ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що свідчить про належність цих коштів до їх спільної власності.
Суд першої інстанції встановив, що з наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт особистих грошових затрат ОСОБА_1 , а й факт трудових затрат, коли вони могли б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна.  
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що його особистий внесок у ремонт квартири є достатньо значним для можливості збільшення його частки у спільній власності.
Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказує, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасників (учасника) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири.
Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_1 не лише не заперечує щодо припинення його права на 1/3 частку у спірній квартирі, а й просить про це суд у своїй позовній заяві та у заяві про уточнення позовних вимог.
Припинення права власності ОСОБА_1 на цю частку не завдасть йому шкоди та не порушить його житлових прав, оскільки у його власності перебуває 1/2 частка квартири АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_5 , що підтверджується інформаційною довідкою № 169213432 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Фактично спір між сторонами існує лише щодо розміру грошової компенсації. 
Згідно з висновком експерта № 440 від 03 квітня 2019 року, який складений Подільським центром судових експертиз ринкова вартість вказаної квартири на теперішній час становить 1 164 335 гривень.
Отже, вартість 1/3 частки у цій квартирі складає 388 111, 66 (1 164 335 : 3) гривень.
Пункти 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 звертають увагу судів на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені статтею 60 СК України.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У випадку, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.  
Як слідує з листа № 31/2-У-100аз від 15.09.2017 року надісланого Регіональним сервісним центром у Вінницькій області на запит адвоката, станом на 15.09.2017 року за ОСОБА_1 з 17.06.2000 року зареєстрований транспортний засіб MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8, 1989 року випуску, білого кольору. Крім того, з 21.09.2007 року по 28.12.2016 року у власності ОСОБА_1 перебував транспортний засіб марки SEAT ALTEA, 2005 року випуску, сірого кольору.
Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 вбачається, що саме 28.12.2016 року транспортний засіб SEAT ALTEA, 2005 року випуску, сірого кольору був зареєстрований на ОСОБА_4 .
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 придбав автомобілі за особисті кошти, є безпідставними, оскільки документельно не підтвердженні. За вказаних обставин ОСОБА_1 не довів обставин необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на транспортні засоби.
Оскільки автомобілі MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8, 1989 року випуску та SEAT ALTEA, 2005 року випуску були придбані на ім`я ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_2 , вони з моменту їх придбання набули статусу майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже правильним є висновок суду першої інстанції про те, що автомобіль SEAT ALTEA, 2005 року випуску, сірого кольору був відчужений ОСОБА_1 без письмової на те згоди ОСОБА_2 , тому його вартість має бути врахована при поділі між ними спільного майна.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неможливості поділу автомобілів, оскільки вони були передані третім особам за борги, є безпідставними.
Слід врахувати, що у наданих ОСОБА_1 боргових розписках відсутня письмова згода ОСОБА_2 на отримання коштів у борг та відповідно на повернення позики шляхом передачі автомобілів. При цьому ОСОБА_2 категорично заперечує наявність будь-яких боргових зобов`язань у неї чи її чоловіка у період шлюбу.
Відкидаючи доводи апеляційної скарги, щодо визначення вартості автомобілів, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
У зустрічній позовній заяві ОСОБА_10 вказала про те, що середня ринкова вартість автомобіля MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску становить 78000 гривень, а середня ринкова вартість автомобіля SEAT ALTEA, 2005 року випуску становить 182000 гривень. Також ОСОБА_2 зазначила, що спору з приводу вартості майна у них з ОСОБА_1 немає.
ОСОБА_1 та його представник у жодній із заяв по суті не заперечили проти вартості транспортних засобів MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску, SEAT ALTEA, 2005 року випуску та не ставили під сумнів ту оцінку автомобілів, про яку вказала ОСОБА_2 . 
Статтею 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Крім цього слід врахувати, що судом було роз`яснено учасникам справи можливість призначення у справі судової експертизи на предмет встановлення вартості автомобілів, тобто суд всіляко сприяв учасникам в реалізації їхнього права на подання доказів, які б обґрунтовували їхні вимоги та заперечення. Однак, сторони такого клопотання не заявляли. 
В суді апеляційної інстанції, учасники справи достовірно знаючи свої права, клопотання про призначення експертизи, не заявляли. 
За таких умов призначення експертизи з ініціативи суду суперечитиме принципу змагальності сторін. Згідно з вимогами ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи.
Разом з тим, ОСОБА_1 своїми правами скористався на власний розсуд та клопотання про призначення експертизи не заявляв і відповідного висновку експерта, суду не надав. 
За вказаних обставин правильним є висновок суду про можливість поділити майно шляхом визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на автомобіль MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску, білого кольору; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості відчуженого ним без її згоди автомобіля SEAT ALTEA, 2005 року випуску, сірого кольору у розмірі 91 000 (182 000 : 2) гривень та грошову компенсацію за автомобіль MITSUBISHI SPASE WAGON 1.8., 1989 року випуску, білого кольору у розмірі 39 000 (78 000 : 2) гривень, а всього 130 000 гривень. 
При цьому з урахуванням припинення права ОСОБА_1 на 1/3 частку у квартирі АДРЕСА_3 та стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації вартості цієї частки, доцільним є зменшення на 130000 гривень суми компенсації, яка має бути сплачена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , як компенсація вартості його частки у спільній квартирі. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення зроблено висновки без дослідження належних та допустимих доказів, зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.
Такі доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2020 року залишити без змін. 
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за сторонами.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Головуючий:                                           В. В. Оніщук 

Судді:                                                      С. Г. Копаничук 

                                                                        С. К. Медвецький