ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7691/20 Справа № 201/5073/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Варенко О.П.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на  рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, який уточнила в ході слухання справи, посилаючись на те, що 27 лютого 2020 року в період часу з 11.00 до 12.00 собака відповідача, перебуваючи в громадському місці без намордника, напала на її собаку і заподіяла їй укушену рану з лівого боку; її собаку необхідно було лікувати, в зв`язку з чим їй завдано матеріальну шкоду. В зв`язку з лікуванням собаки вона була змушена цілодобово доглядати за хворою собакою у післяопераційний період, що сприяло погіршенню стану її здоров`я та значно обмежило у вільному часі.
Стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення і постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 154 КУпАПП – вигул собаки без намордника. 
Вказаними діями, пов`язаними з порушеннями правил вигулу собак, їй завдано матеріальну і моральну шкоду.
На підставі викладеного просила стягнути з відповідача на її користь шкоду в розмірі 21 819,00 грн, з яких 1 819,00 грн — матеріальної шкоди та 20 000,00 грн моральної шкоди, а також покласти на відповідача судові витрати в розмірі 11 040,80 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що собака відповідача породи «Кане-корсо» відноситься до бійцівських порід та є джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкоди внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що доказами, долученими до позовної заяви, не підтверджується належність речі, якій було завдано шкоду позивачеві; не підтверджується наявність складу правопорушення, необхідного для деліктної відповідальності, а також не підтверджується завдання діями відповідача моральної шкоди позивачеві.
Проте, з даними висновками погодитись неможливо з огляду на наступне:
Судом встановлено, що 27 лютого 2020 року в проміжок часу між 11.00 і 12.00 годин позивач ОСОБА_1 здійснювала вигул належної їй собаки породи «Такса», а відповідач ОСОБА_2 здійснював вигул належної йому собаки породи «Кане-Корсо» біля будинку 3а по пр. Героїв в місті Дніпрі, собака позивача і собака відповідача були без намордників, про що було зазначено у постанові по справі про адміністративне правопорушення № 3 від 21 квітня 2020 року (а.с.13). Собака породи «Кане-Корсо» завдала укушену рану на лівому боці з травматичною грижею в цій області собаці породи «Такса», що підтверджується фотокарткою собаки породи «Такса», випискою з амбулаторного журналу, рекомендацією по лікуванню Ветеринарної швидкої допомоги ФОП ОСОБА_3 № 000001544 від 27.02.2020 року (а.с.9, 16).
Витрати на лікування собаки породи «Такса», згідно підсумковому чеку, склали 1 819,00 грн (а.с.10).
Згідно ст.179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. 
Відповідно до ч.1 ст.180 ЦК України, тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом.
За ст.190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. 
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з утриманням службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Згідно матеріалам справи, відповідач є власником собаки породи «Кане-корсо», яка відповідно до переліку порід собак, відповідальність власників яких підлягає обов`язковому страхуванню за шкоду, яка може бути заподіяна третім особам, що є додатком до Порядку і Правил проведення обов`язкового страхування відповідальності власників собак за шкоду, яка може бути заподіяна третім особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2002 року № 944, відноситься до бійцівських порід собак.
Собака позивача, згідно ветеринарному паспорту, є собакою породи «Такса» та не входить до вказаного вище переліку.
Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України,  особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. 
Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 591/3985/15-ц прийшов до висновку, що діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням службових собак та собак бійцівських порід, є джерелом підвищеної небезпеки.
Ст.12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» визначено, що шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує. 
Згідно ст.9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана забезпечити, зокрема, безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною.
Посилання відповідача на те, що собака позивача під час подій, викладених у позовній заяві, також знаходилась за зазначеною адресою без намордника, позивач свою собаку не стримував, проходячи біля нього та його собаки, собака позивача здійснила напад на його собаку, чим створила для неї загрозу; його собака була швидко відведена ним від собаки позивача, проте позивач почала сваритися з ним та викликала працівників поліції для складання протоколу про адміністративне правопорушення; отже, конфлікт був спричинений саме собакою позивача, яка у громадському місці знаходилась без намордника; за обставин, при яких собака позивача належним чином стримувалась би позивачем, така ситуація статися не могла, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки відповідно до вищевказаних норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Матеріали справи не містять доказів, на підставі яких відповідач може бути звільнений від відповідальності за шкоду, завдану його собакою собаці позивача. 
Доводи відповідача про те, що працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 433699 від 27 лютого 2020 року, який міститься в матеріалах справи; в протоколі зазначено, що даним правопорушенням матеріальної шкоди заподіяно не було, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в ньому відсутні відомості про ознайомлення з ним позивача.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди підлягають задоволенню в повному обсязі в розмірі 1 819,00 грн.
Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
В зв`язку з лікуванням собаки, позивач була змушена доглядати за хворою собакою у післяопераційний період, що значно обмежило її у вільному часі, змінився уклад її 
життя, що завдало їй моральних страждань. Проте, колегією суддів не приймаються до уваги посилання позивача на консультаційний висновок сімейного лікаря від 21.05.2020 року в підтвердження її хвороби в зв`язку з вищезазначеними обставинами, оскільки з нього не вбачається причинного зв`язку з подіями, які відбулися 27.02.2020 року.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 грн.
В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 10 200,00 грн; в апеляційній скарзі — 1 750 грн, проте дані вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Згідно ст.133 ЦПК Україги, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року справа № 826/1216/16, від 12 вересня 2019 року справа № 9901/350/18.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
В якості доказу витрат на правову допомогу надано угоду № 30/2020 на надання юридичних послуг від 17.03.2020 р., укладену між ТОВ «ЮРИСТИ БЕЗ ПРОБЛЕМ» та ОСОБА_1 (а.с.18-19), згідно умов якої оплата вартості юридичних послуг за кожним завданням проводиться окремо, якщо інше не встановлено шляхом проведення 100% передоплати протягом 3-х днів з моменту отримання рахунку, але у будь-якому разі не пізніше ніж за 24 години до часу надання послуг. Виконання грошових зобов`язань, передбачених цією угодою проводиться замовником шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок Виконавця, зазначений в реквізитах даної угоди, або за погодженням сторін в інших формах, що не заборонені законодавством України.
Згідно положень ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
Позивачем суду не надано належних доказів наявності витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), що виключає задоволення її вимог в цій частині.
На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2 102,00 грн: судовий збір за подання позову в розмірі 840,80 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261,20 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  — задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1 819 (одна тисяча вісімот дев`ятнадцять) грн 00 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2000 (дві тисячі) грн 00 коп. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судові витрати в розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова