У х в а л а
 
09 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 201/11430/19
 
провадження № 61-14068ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив визнати незаконним та скасувати наказ Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро (далі - КЕВ м. Дніпро) від 02 вересня 2019 року про його звільнення з роботи з посади начальника служби (теплової) смт Черкаського на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. у зв`язку з закінченням строку трудового договору; поновити його на цій посаді; стягнути з КЕВ м. Дніпро середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 02 вересня 2019 року по день фактичного поновлення на роботі.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника КЕВ м. Дніпро (по стройовій частині) від 02 вересня 2019 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 в частині звільнення із займаної посади начальника служби (теплової) смт Черкаського, з 02 вересня 2019 року, у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра 9-го розряду підрозділу теплогосподарства війської частини А1302 смт Черкаського, Новомосковського району, Дніпропетровська області, КЕВ м. Дніпро з  02 вересня 2019 року. Стягнуто з КЕВ м. Дніпро на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 02 вересня 2019 року по день винесення рішення у розмірі 53 621 грн 56 коп. без утримання з цієї суми обов`язкових податків та зборів. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року апеляційну скаргу КЕВ м. Дніпро задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ начальника КЕВ м. Дніпро (по стройовій частині) від 02 вересня 2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби (теплової) смт Черкаського, Новомосковського району, Дніпропетровська області, 12 розряду з 02 вересня 2019 року згідно з пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку трудового договору.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби (теплової), теплогосподарства смт Черкаського, Новомосковського району, Дніпропетровська області,  КЕВ м. Дніпро з 02 вересня 2019 року. Стягнуто з КЕВ м. Дніпро на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 02 вересня 2019 року по день ухвалення рішення у розмірі 106 334 грн 28 коп. без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.
 
21 вересня 2020 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, КЕВ м. Дніпро засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, що надійшла 24 вересня 2020 року, в  якій заявник просить постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року в частині часткового задоволення позову  ОСОБА_1 скасувати й передати справу на новий судовий розгляд.  
 
Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначеного рішення суду апеляційної інстанції, не надавши, при цьому, належних доказів на підтвердженням причин пропуску строку. 
 
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
 
Оскільки, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду у  такому його елементі як правова визначеність, тому, заявнику належить надати докази на підтвердження поважності причин пропуску цього строку із зазначенням дати первинного отримання копії оскаржуваного судового рішення.
 
Згідно з частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.
 
Отже, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України заявнику належить надати до суду належні докази пропуску строку на  касаційне оскарження.

Крім того, касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції до розгляду та вирішення питання про відкриття касаційного провадження, оскільки за її подання заявником сплачено судовий збір у меншому розмірі, ніж це встановлено законом.
 
Пунктом 1 частиною першою статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
 
За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.
 
Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (або за весь час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
 
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження                                 № 12-301гс18). 
 
З урахуванням наведеного, заявник не звільняється від сплати судового збору у цій справі.
 
Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України                    від 08 липня 2011 року «Про судовий збір».
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час подання позову) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлено законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
 
Станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 1 921 грн.
 
Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на момент подачі позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру (стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку), яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час вчинення процесуальної дії) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру (визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі), яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» у  разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
 
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги у розмірі оспорюваної суми, таким чином ((768 грн 40 коп.*2)+(106 334 грн 28 коп.*1%))*200%=5 200 грн 30 коп.
 
Заявником сплачено судовий збір за подання даної касаційної скарги у розмірі 3 073 грн 60 коп.
 
Ураховуючи характер спору заявнику необхідно доплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 126 грн 70 коп. 
 
Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УДКСУ у Печерському районі м. Києва, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA288999980313151207000026007, код класифікації доходів бюджету: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
 
На підтвердження сплати судового збору до Верховного Суду необхідно надати оригінал платіжного документа про сплату судового збору або документи, що підтверджують підстави звільнення від його сплати відповідно до закону.
 
Крім того, частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У випадку подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Отже, касаційна скарга КЕВ м. Дніпро не відповідає зазначеним вище вимогам закону. 
 
Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює розгляд питання про відкриття касаційного провадження. 
 
Отже, заявнику необхідно надати до суду касаційної інстанції виправлену касаційну скаргу, з визначенням передбачених (передбаченої) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав); надати документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документ, що підтверджує підстави звільнення заявника від сплати судового збору відповідно до закону. 
 
Згідно з частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року залишити без руху.
 
Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги місячний строк, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї  ухвали.  
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                        О. М. Осіян