ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Погрібного С. О. та Ступак О. В.
 
справа № 757/9635/16-ц
провадження № 61-16453св19
 
Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року залишено без змін.
Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходила з того, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно врахувавши правову позицію, зазначену у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 755/15234/15-ц (провадження 
№ 61-1245св17), вирішуючи справу, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спір про стягнення з поручителя ОСОБА_2 на користь КС «Центр фінансових послуг» заборгованості в солідарному порядку у розмірі 226 709, 69 грн за кредитним договором підвідомчий третейському суду. 
Оскільки поручитель не може розглядатися у договорі поруки як споживач послуг кредитної спілки, тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Як установлено судами та не заперечується сторонами, договір поруки містить третейське застереження, тому спір між кредитною спілкою і поручителем ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за виконання зобов`язань за яким останній поручився, є підвідомчим третейському суду.
Оскільки поручителі є солідарними боржниками перед кредитором, зазначене стосується не тільки поручителя ОСОБА_2 , який звернувся до суду першої інстанції із заявою про скасування рішення третейського суду в цілому, але і стосовно інших поручителів: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Крім того, суд касаційної інстанції погодився із висновком суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 , який є боржником у спорі, заяви про скасування рішення третейського суду самостійно не подавав, строк на подачу такої заяви пропустив, а тому оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ухвалене за заявою поручителя про скасування рішення третейського суду, затягує час на його виконання.
Із наведеними висновками колегії суддів ми в повній мірі не погоджуємося, у зв`язку із чим, відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України, викладаємо окрему думку.
 
Встановлені судами обставини
Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 14 грудня 2012 року у справі № 572/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь КС «Центр фінансових послуг» суму несплачених вчасно процентів за період із 15 липня 2008 року до 29 жовтня 2012 року у розмірі 93 924, 11 грн; суму понесених витрат на правову допомогу у розмірі 2 000, 00 грн; суму сплаченого третейського збору в розмірі 700, 00 грн; суму нарахованої пені за період з 15 липня 2010 року до 29 жовтня 2012 року у розмірі 130 085, 58 грн; що разом складає суму коштів у розмірі 226 709, 69 грн.
ОСОБА_2 є поручителем, а ОСОБА_1 - боржником (позичальником) у спорі; укладені між ними та КС «Центр фінансових послуг» договори містять третейське застереження.
 
Застосовані норми права
Підстави для скасування рішення третейського суду визначені у статті 3895 ЦПК України (у редакції Закону, чинного на день подання заяви ОСОБА_2 до суду першої інстанції в березні 2016 року), якою передбачено, що рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано, зокрема, у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону (пункт 1 частини другої статті 3895 ЦПК України у редакції Закону, чинного на день подання заяви ОСОБА_2 до суду першої інстанції в березні 2016 року).
Аналогічні положення передбачені статтею 51 Закону України «Про третейські суди» та стаття 458 у чинній редакції ЦПК України.
Відповідно до статті 2 цього Закону третейським судом є недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.
Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Закон України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», яким частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, набрав чинності 12 березня 2011 року.
У цій справі рішення Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» постановлено 14 грудня 2012 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про третейські суди» в частині заборони розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є виключно громадянин (фізична особа), який придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
У частинах першій, другій статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18) зазначила, що договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням нею обов`язків як найманим працівником, є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, тому такий спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а його вирішення, незалежно від ініціатора спору, має ґрунтуватися та враховувати вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».
Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає й існує лише за умови існування основного.
Договір поруки не є споживчим договором, а сторона такого договору не є споживачем, оскільки вказаний договір не направлений на задоволення потреб поручителя.
Таким чином, оскільки поручитель є стороною лише акцесорного зобов`язання щодо зобов`язання з надання кредиту, він не є споживачем і дія Закону України «Про захист прав споживачів» на правовідносини між поручителем та банком не поширюється.
 
Висновки за результатами розгляду справи
Верховний Суд, відхиляючи доводи  ОСОБА_1 (боржник) про те, що справа непідвідомча третейському суду відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», погодився із висновком суду апеляційної інстанції про залишення без задоволення апеляційної скарги    ОСОБА_1 з тих підстав, що сам ОСОБА_1 , який є боржником (позичальником) у спорі, заяви про скасування рішення третейського суду не подавав та пропустив строк на подачу такої заяви, а оскаржив лише до апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду, а отже, його доводи про непідсудність справи третейському суду не мають будь-якого правового значення.
Разом з тим, такі висновки вважаємо помилковими, оскільки судами порушено принцип ex officio, тобто коли суд, незалежно від доводів сторін у справі, зобов`язаний згідно з природою власних повноважень та його правовим статусом у державі, перевірити за власною ініціативою та в обов`язковому порядку дотримання підвідомчості справи відповідному суду в кожному випадку, незалежно від того, чи посилається на це сторона.
Встановлена державою процедура контролю за вирішенням недержавними судами спору обмежена лише процедурними питаннями, саме тому підставами для скасування рішення третейського суду визначені лише порушення підвідомчості спору, порушення правил третейського розгляду (невідповідність складу третейського суду та інші процесуальні порушення).
Тобто, державні суди ex officio завжди повинні перевіряти співвідношення між ознаками юридичної справи та судом, в силу якого залежно від сукупності ознак і властивостей справи закон встановлює, в якому суді повинна розглядатися справа, оскільки порушення правил підвідомчості справи, є безумовною підставою для скасування рішення третейського суду у такі справі.
Отже, суди у справі, що переглядається, встановивши, що Постійно діючий третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» розглянув справу після внесення змін до Закону України 
«Про третейські суди» в частині запровадження заборони розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), повинні були скасувати це рішення третейського суду в частині вимог до боржника  ОСОБА_1 , незважаючи на те, що він не звертався до суду із вимогою про скасування рішення третейського суду.
Розгляд Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» справи в частині вимог до  ОСОБА_1 як споживача банківських послуг є порушенням вимог закону щодо виключної юрисдикції державного суду України на розгляд такої категорії спорів.
У статті 389-2 ЦПК України (у редакції Закону, чинного на день подання заяви ОСОБА_2 до суду першої інстанції в березні 2016 року) містяться вимоги до заяви про скасування рішення третейського суду, серед яких обов`язковим є зазначення підстави для оскарження і скасування рішення третейського суду.
У своїй заяві про скасування рішення третейського суду ОСОБА_2 (поручитель) визначив, що цей спір в частині вимог є непідвідомчим третейському суду відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки спір у цій справі стосується захисту прав споживачів.
Отже, суд першої інстанції під час перевірки доводів заяви ОСОБА_2 , який хоча і є поручителем, проте оскаржував рішення третейського суду в цілому, повинен був скасувати оскаржуване рішення третейського суду в частині вимог до  ОСОБА_1 (боржника), оскільки ця підстава є обов`язковою й безумовною для скасування рішення третейського суду відповідно до вимог статті 389-5 ЦПК України. 
Таким чином, на нашу думку, непідвідомчість справи третейському суду не може бути тією підставою для скасування рішення третейського суду, яка залежить від волі сторін, тобто застосовуватись лише за заявою сторони, оскільки враховуючи принцип ex officio суд незалежно від зауваження сторони зобов`язаний самостійно, за власною ініціативою перевіряти, підвідомчість справи третейському суду, у разі оскарження такого рішення, незалежно від того, чи посилаються заявник на таку підставу для скасування рішення третейського суду при його оскарженні. 
Необхідно виходити з того, що застосування судом заходів захисту певних прав та інтересів особи є проявом державного примусу, застосування якого є припустимим виключно у межах, випадках та у порядку, що визначені законом. Право на застосування такого примусу є похідним від самої ідеї суверенітету держави в межах її території. 
При цьому, компетенція третейських судів з вирішення певних спорів є чітко окресленою законом, не підлягає поширювальному тлумаченню; перелік та категорії спорів, що можуть бути вирішені третейським судом, носить вичерпний характер.
 
З врахуванням викладеного, вважаємо, що застосований формальний підхід судів до розгляду клопотання  ОСОБА_2 про скасування рішення третейського суду призвів до неправильного вирішення цієї справи.

Судді                                                                                     С. О. Погрібний

О. В. Ступак