ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2020 року	Львів	Справа № 460/2903/20 пров. № А/857/12596/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Святецького В.В.,
за участі секретаря судового засідання      Копанишин Х.В.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року (головуючого судді Недашківської К.М., ухвалене у судовому засіданні в м. Рівне о 12 год. 01 хв. повний текст рішення складено 21.08.2020) у справі №460/2903/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу та зобов`язання вчинення певних дій,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16.04.2020 звернулася в суд з урахування заяви про уточнення позовних вимог до Міністерства юстиції України в якому просить визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо невиконання вимог Закону України «Про державну службу» при поновленні позивача на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо неповідомлення про зміну істотних умов державної служби: умов оплати праці, посадових обов`язків, зміни належності посади до певної категорії посад, не вирішення питання присвоєння рангу державного службовця з урахуванням строку поновлення трудових відносин, скасувати наказ Міністерства юстиції України від 24.02.2020 №775/к «Про поновлення», зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії, передбачені законом у зв`язку з поновленням на державній службі ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у рівненській області щодо повідомлення про зміну істотних умов державної служби: умов оплати праці, посадових обов`язків, зміни належності посади до певної категорії посад, не вирішення питання присвоєння рангу державного службовця з урахуванням строку поновлення трудових відносин.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує, що після поновлення на посаді за рішенням суду їй не було повідомлено про зміну істотних умов проходження служби за 30 днів до їх уведення, а також лише через 12 днів після поновлення на посаді її проінформували про присвоєння рангу державного службовця з 01.05.2016 року про зміну категорії посади та зміну посадових повноважень не повідомили взагалі. Посилається на постанови Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №724/716/16-а, від 06.12.2019 у справі №814/1793/17 щодо залучення другого співвідповідача у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою. 
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Представник відповідача Вороновська М.А. проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що Міністерством юстиції України винесений наказ «Про поновлення» від 21.02.2020 №775/к (далі – Наказ №775/к), відповідно до якого ОСОБА_1 поновлено з 04.06.2015 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.10.2016 №К/800/54811/15, постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 у справі №817/1828/15, постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2015 у справі №817/1828/15 (аркуш справи 9).
19 березня 2020 року позивач звернулася до голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області із заявою про надання оплачуваної відпустки, де також зазначила про те, що 19.03.2020 її ознайомлено з Наказом №775/к, проте не повідомлено про умови оплати праці, присвоєний ранг держслужбовця та посадові повноваження (аркуш справи 10).
Головою ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області надано відповідь ОСОБА_1 від 30.03.2020 №25/59-0-34-20/09, що їй встановлено посадовий оклад у розмірі 8450 грн., надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 50 відсотків посадового окладу, присвоєний 6 (шостий) ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з 01.05.2016 (наказ від 19.03.2020 №22/03-к «Про присвоєння рангу державного службовця ОСОБА_1 ») (аркуш справи 12).
Також, 19 березня 2020 року позивач звернулася до голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області із заявою про вирішення питання щодо присвоєння рангу державного службовця (аркуш справи 11).
Головою ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області надано відповідь ОСОБА_1 від 30.03.2020 №24/58-0-34-20/09, відповідно до якої повідомлено про присвоєння позивачу 6 (шостого) рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з 01.05.2016 (наказ від 19.03.2020 №22/03-к «Про присвоєння рангу державного службовця ОСОБА_1 ») (аркуш справи 14).
Головою ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області винесено наказ «Про присвоєння рангу державного службовця ОСОБА_1 » від 19.03.2020 №22/03/к, відповідно до якого ОСОБА_1 присвоєно 6 (шостий) ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з 01.05.2016 (аркуш справи 13).
ОСОБА_1 вважає, що після винесення Міністерством юстиції України Наказу від 24.02.2020 «Про поновлення» №775/к та при ознайомленні з ним, їй не було повідомлено про умови праці, посадові повноваження, присвоєння рангу державного службовця та умови проходження служби, що є протиправною бездіяльністю відповідача та порушує права позивача, як державного службовця, а тому звернулася до суду. 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувана бездіяльність Міністерства юстиції України стосується періоду, що настав після винесення Наказу №775/к про поновлення ОСОБА_1 на роботі та охоплюється визначення «проходження публічної служби», а скасування Наказу №775/к жодним чином не призведе до відновлення порушених, на думку позивача, прав та захисту її інтересів, відповідно у даному випадку має місце повна невідповідність обраного позивачем способу захисту способам, визначеним законодавством.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2015 у справі №817/1828/15 позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1797к від 03.06.2015; визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області №365/04/к від 03.06.2015; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області; стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1  заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 15140,00 грн.; у решті позовних вимог відмовлено; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 4390, 82 грн. допущено до негайного виконання.
Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 у справі №817/1828/15 апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишено без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено: постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1797 к від 03.06.2015, визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області №365/04/к від 03.06.2015, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області; стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 15140, 00 грн.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.10.2016 касаційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року – без змін.
Відповідно до частини 1 статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частина 2 статті 255 КАС України).
За правилами частин 1, 2 статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Верховний Суд у постанові від 24 січня 2019 року (справа №760/9521/15-ц, провадження № 61-24060св18) вказав: «Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави»; «Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до  закону  підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням»; «Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків»; «Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися»; «Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника»; «За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».
Слід зазначити, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання.
Добровільне виконання рішення суду боржником – це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не залежить від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. У таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.
Суд також звертає увагу на пілотне рішення Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Отже, з дня ухвалення рішення у справі №817/1828/15 про поновлення позивача на роботі у відповідача – Міністерства юстиції України виник обов`язок щодо його виконання.
Суд констатує, що судове рішення про поновлення особи на роботі визнається таким, що виконане, саме з моменту видання боржником відповідного рішення про поновлення – наказу чи розпорядження. 
Вказане твердження також узгоджується з нормами частини 2 статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016, відповідно до якої рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, рішення у справі №817/1828/15 про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області виконане 21.02.2020, шляхом оформлення Наказу №775/к.
В свою чергу, усі правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем після поновлення на роботі охоплююся поняттям «проходження» публічної служби, а тому можуть бути предметом окремого самостійного адміністративного позову, та не стосуються порядку виконання судового рішення відповідно до статті 383 КАС України. 
Таким чином, предметом оскарження є бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неповідомлення про суттєві зміни праці після поновлення ОСОБА_1 на посаді. 
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо невиконання вимог закону України «Про державну службу» при поновленні ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо неповідомлення про зміну істотних умов державної служби: умов оплати праці, посадових обов`язків, зміни належності посади до певної категорії посад, не вирішення питання присвоєння рангу державного службовця з урахуванням строку поновлення трудових відносин, колегія суддів зазначає наступне. 
Позивач вказує, що оскаржуваний Наказ №775/к про поновлення на посаді підписаний в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, а тому поновлюючи її на посаді Міністерство юстиції України повинно було вирішити питання щодо призначення рангу державного службовця, як обов`язкову умову дотримання прав, передбачених пунктами 2,4 частини 1 статті 7 Закону України «Про державну службу», з дотриманням положень пункту 2 частини 1, пункту 5 частини 2 статті 17 Закону. Проте, відповідач не виконав даного обов`язку. У відповідача не було підстав для делегування жодних дій голові Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо визначення рангу державного службовця.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (далі – Закон №889-VIII), повноваження керівника державної служби здійснюють: 1) у Секретаріаті Кабінету Міністрів України - Державний секретар Кабінету Міністрів України; 2) у міністерстві - державний секретар міністерства; 3) в іншому центральному органі виконавчої влади - керівник відповідного органу; 3-1) у місцевих державних адміністраціях: керівник апарату - в апараті місцевої державної адміністрації та її структурних підрозділах (крім структурних підрозділів зі статусом юридичних осіб публічного права); керівник структурного підрозділу зі статусом юридичної особи публічного права - у такому підрозділі; 4) у державних органах, посади керівників яких належать до посад державної служби, - керівник відповідного органу; 5) в інших державних органах або в разі прямого підпорядкування окремій особі, яка займає політичну посаду, - керівник апарату (секретаріату).
Згідно пункту 5 частини 2 статті 17 Закону №889-VIII, керівник державної служби присвоює ранги державним службовцям державного органу, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В».
Постановою Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015 №17 вирішено ліквідувати Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу та покладено на Міністерство юстиції України завдання і функції з реалізації державної політики в даних сферах.
На підставі даної постанови Міністерством юстиції України видано наказ від 30.01.2015 року №115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», за змістом якого: головні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі перейменовані на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі; затверджено типову структуру територіальних управлінь; затверджено зміни до деяких нормативно-правових актів.
Відповідно до затверджених Змін до деяких нормативно-правових актів були внесені зміни до Положення про Головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року №1707/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за №759/19497, в тому числі, щодо завдань, функцій і повноважень.
Постановою Кабінету Міністрів України №17 установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної виконавчої служби в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.
Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» №3166-VI від 17.03.2011 (далі – Закон №3166-VI), керівники територіальних органів міністерства призначаються на посади та звільняються з посад державним секретарем. Заступники керівників територіальних органів міністерства призначаються на посади та звільняються з посад державним секретарем. Інші державні службовці територіальних органів міністерства призначаються на посади та звільняються з посад керівниками територіальних органів міністерства. Працівники територіальних органів міністерства приймаються на роботу та звільняються з роботи керівниками територіальних органів міністерства.
Колегія суддів вважає, що посада, на яку поновлено ОСОБА_1 на виконання рішення суду – начальник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, не належить до посад керівників чи заступників керівників територіальних органів Міністерства юстиції України – Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.
Таким чином, виконуючи рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, у Міністерства юстиції України не було підстав для вирішення питання щодо присвоєння рангу державного службовця. 
А оскільки, що при розгляді справи про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, відповідачем було Міністерство юстиції України, наказ про звільнення позивача винесений саме таким органом, за нормами законодавства, що діяли на той час і виконуючи рішення суду у справі №817/1828/15 Міністерство юстиції України лише виконало свій обов`язок щодо виконання такого судового рішення. 
Проте, питання щодо присвоєння позивачу рангу державного службовця після поновлення на посаді не відносилося до повноважень Міністерства юстиції України на момент поновлення. 
Судом встановлено, що такий ранг присвоєно ОСОБА_1 відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 19.03.2020 №22/03-к «Про присвоєння рангу державного службовця ОСОБА_1 », відповідно до якого їй присвоєно 6 (шостий) ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з 01.05.2016, згідно постанови Кабінету Міністрів України «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями» №306 від 20.04.2016.
Доводи позивача про те, що у Міністерства юстиції України не було підстав для делегування жодних дій голові Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо визначення рангу державного службовця є необнрунтованими, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, в тому числі, Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області. Головою комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області визначено ОСОБА_2 , яка в силу закону має повноваження щодо управління справами державного органу. 
В свою чергу, наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 19.03.2020 №22/03-к «Про присвоєння рангу державного службовця ОСОБА_1 », підписаний головою ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Сальчук Оксаною Анатоліївною, позивачем не оскаржується у даній справі та не є предметом спору. 
Згідно частини 4 статті 105 Цивільного кодексу України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. 
Відповідно до частини 1 статті 39 Закону №889-VIII, ранги державних службовців є видом спеціальних звань.
Встановлюється дев`ять рангів державних службовців. Порядок присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями визначаються Кабінетом Міністрів України. Співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями встановлюється для випадків призначення осіб, яким присвоєно такі спеціальні звання, на посади державних службовців, на яких може бути присвоєно нижчий ранг. У такому разі особі присвоюється ранг державного службовця на рівні рангу, який вона мала відповідно до спеціальних законів (частина 2 статті 39 Закону №889-VIII).
Відповідно до частини 3 статті 39 Закону №889-VIII, присвоюються такі ранги: державним службовцям, які займають посади державної служби категорії «А», - 1, 2, 3 ранг; державним службовцям, які займають посади державної служби категорії «Б», - 3, 4, 5, 6 ранг; державним службовцям, які займають посади державної служби категорії «В», - 6, 7, 8, 9 ранг.
За правилами частини 4 статті 39 Закону №889-VIII, ранги державним службовцям присвоює суб`єкт призначення, крім випадків, передбачених законом.
Ранги державних службовців присвоюються одночасно з призначенням на посаду державної служби, а в разі встановлення випробування - після закінчення його строку. Державному службовцю, який вперше призначається на посаду державної служби, присвоюється найнижчий ранг у межах відповідної категорії посад (частина 5 статті 39 Закону №889-VIII).
Черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності. Протягом строку застосування дисциплінарного стягнення, а також протягом шести місяців з дня отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності черговий ранг державному службовцю не присвоюється. Такі періоди не зараховуються до строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини (частина 6 статті 39 Закону №889-VIII).
Отже, Міністерство юстиції України після винесення Наказу №775/к про поновлення позивача на посаді не мало обов`язку встановлення позивачу рангу, оскільки, у даному випадку, не мало місця: призначення позивача на посаду (частина 5 статті 39 Закону №889-VIII) – позивача «поновлено» на посаді; закінчення строку випробування; чергове присвоєння рангу. 
Таким чином, відповідач – Міністерство юстиції України не допускав жодної протиправної бездіяльності щодо не присвоєння позивачу рангу державного службовця. 
Щодо доводів апелянта про залучення другого співвідповідача у справі, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частин 3-5 статті 47 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави. Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Колегія суддів враховує, що відповідно до відповіді на відзив поданого до суду першої інстанції, ОСОБА_1 заперечила на доводи відповідача щодо не належного відповідача (аркуші 66-70), а як передбачено статтею 47 КАС України у суду першої інстанції не має обов`язку щодо залучення другого відповідача, а є право з врахуванням справи.
Доводи апеляційної скарги із посиланням постанови Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №724/716/16-а, від 06.12.2019 у справі №814/1793/17 є необґрунтованими, оскільки не вказують про аналогічні обставини справи як у даній справі №460/2903/20.
Щодо доводів позивача про протиправну бездіяльності щодо неповідомлення про зміну істотних умов державної служби: умов оплати праці, посадових обов`язків, зміни належності посади до певної категорії посад, колегія суддів враховує наступне.
ОСОБА_1 вказує, що саме Міністерство юстиції України допустило таку протиправну бездіяльність, оскільки саме такий орган здійснив поновлення її на посаді за рішенням суду відповідно до Наказу №775/к.
Апеляційний суд встановив, що виконуючи рішення суду у справі №817/1828/15 Міністерство юстиції України лише виконало свій обов`язок щодо виконання такого судового рішення – винесення Наказу №775/к про поновлення. Натомість питання щодо повідомлення про зміну умов оплати праці, посадових обов`язків, зміни належності посади до певної категорії посад, відноситься до повноважень Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. 
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №889-VIII, державний службовець має право на: 1) повагу до своєї особистості, честі та гідності, справедливе і шанобливе ставлення з боку керівників, колег та інших осіб; 2) чітке визначення посадових обов`язків; 3) належні для роботи умови служби та їх матеріально-технічне забезпечення; 4) оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення); 5) відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону; 6) професійне навчання, зокрема за державні кошти, відповідно до потреб державного органу; 7) просування по службі з урахуванням професійної компетентності та сумлінного виконання своїх посадових обов`язків; 8) участь у професійних спілках з метою захисту своїх прав та інтересів; 9) участь у діяльності об`єднань громадян, крім політичних партій у випадках, передбачених цим Законом; 10) оскарження в установленому законом порядку рішень про накладення дисциплінарного стягнення, звільнення з посади державної служби, а також висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності; 11) захист від незаконного переслідування з боку державних органів та їх посадових осіб у разі повідомлення про факти порушення вимог цього Закону; 12) отримання від державних органів, підприємств, установ та організацій, органів місцевого самоврядування необхідної інформації з питань, що належать до його повноважень, у випадках, встановлених законом; 13) безперешкодне ознайомлення з документами про проходження ним державної служби, у тому числі висновками щодо результатів оцінювання його службової діяльності; 14) проведення службового розслідування за його вимогою з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.
За правилами частини 2 статті 7 Закону №889-VIII, державні службовці також реалізують інші права, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.
Державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах, та контракті про проходження державної служби (у разі укладення) (абзац 15 частини 1 статті 8 Закону України №889-VIII).
Таким чином, питання щодо визначення обсягу прав та обов`язків позивача, як державного службовця, вирішується шляхом закріплення таких норм у відповідних положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах, що входить до компетенції не відповідача, а Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. 
Позивач вказує, що з дня поновлення на посаді у нього виникли певні права та обов`язки державного службовця при проходженні публічної служби, при цьому, істотні умови проходження публічної служби, які були до моменту звільнення, та які мали місце після поновлення, суттєво змінилися, про що Міністерство юстиції України повинно було повідомити позивача. 
Відповідно до частини 3 статті 43 Закону №889-VIII, зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).
Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 30 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати (частина 4 статті 43 Закону №889-VIII).
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, яким вказано, що навіть за умови, якщо мали місце зміни істотних умов державної служби, то про такі зміни позивача мав обов`язок повідомити керівник державної служби, яким у даному випадку є: у державних органах, посади керівників яких належать до посад державної служби, - керівник відповідного органу (стаття 17 Закону №889-VIII) – керівник Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. 
Бездіяльність суб`єкта владних повноважень – це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи – невиконання державним органом зобов`язань, які необхідно виконати. 
У даному випадку відповідач не допускав протиправної бездіяльності, а тому вказана вище позовна вимога не підлягає до задоволення. 
Зважаючи на попередній висновок суду про відсутність з боку відповідача допущення протиправної бездіяльності, позовна вимога про зобов`язання Міністерства юстиції України вчинити дії, передбачені законом у зв`язку з поновленням на державній службі ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у рівненській області щодо повідомлення про зміну істотних умов державної служби: умов оплати праці, посадових обов`язків, зміни належності посади до певної категорії посад, не вирішення питання присвоєння рангу державного службовця з урахуванням строку поновлення трудових відносин, також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною. 
Щодо позовної вимоги про скасування Наказу №775/к, колегія суддів вважає, що така позовна вимога не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
У заяві про уточнення позовних вимог позивач вказала, що з метою усунення двозначності, Наказ №775/к підлягає скасуванню, як спосіб захисту порушених прав, а не є протиправним по своїй суті; вимога щодо протиправності Наказу №775/к не висувається; скасування такого рішення є способом відновлення порушених прав. 
Згідно з частиною 5 статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. 
Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.
Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право – конкретизоване у законах України.
Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п.  9).
У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).
Згідно пункту 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) Європейський суд з прав людини зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, пункт 45). У пункті 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom). 
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Зміст адміністративної юстиції – ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах.
Отже, адміністративний суд, отримавши позовну заяву, повинен встановити наявність факту порушення права та застосувати конкретний спосіб захисту порушеного права, що залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені частиною 1 статті 5 та частиною 2 статті 245 КАС України. 
Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Вирішуючи справу по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю.
У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Водночас частинами 3-5 статті 245 КАС України встановлено спеціальні способи захисту порушених прав, які застосовуються за наявності встановлених судом певних обставин, індивідуально в кожному окремому випадку.
Зокрема, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Крім того, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням – визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. 
Колегія суддів вважає, що у даній справі, позовна вимога про скасування Наказу №775/к – акта індивідуальної дії, жодним чином не стосується поняття «спосіб захисту», оскільки: оскаржувана бездіяльність відповідача стосується періоду, що настав після винесення Наказу №775/к про поновлення позивача на роботі та охоплюється визначення «проходження публічної служби»; скасування Наказу №775/к жодним чином не призведе до відновлення порушених, на думку позивача, прав та захисту його інтересів; у даному випадку має місце повна невідповідність обраного позивачем способу захисту способам, визначеним законодавством, що є підставою для прийняття рішення про відмову у задоволенні такої позовної вимоги, а тому вимога про скасування Наказу №775/к є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. 
Згідно пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень - обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини1 очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У випадку розгляду справи присяжними у своєму зверненні до присяжних суддя повинен чітко пояснити факти та питання, які присяжні повинні вирішити. 
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пункті 45 рішення в справі «Бочаров проти України», пункті 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пункті 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, згідно яких доводи позивача відхилені, апелянтом не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про не обґрунтованість заявленого позову, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі №460/2903/20 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Гуляк

                                                                                            В.В. Святецький
Повний текст постанови складено 24.11.2020