ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 листопада 2020 року           справа №200/2933/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 р. (у повному обсязі складене 12 травня 2020 року у м. Слов`янську)  у справі  № 200/2933/20-а  (головуючий І інстанції суддя Кониченко О.М.)  за позовом ОСОБА_1 до Департаменту кіберполіції Національної поліції України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                       УСТАНОВИВ:

13 березня 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Департаменту кіберполіції Національної поліції України (далі - відповідач), в якому просив: визнати бездіяльність п Департаменту ківберполіції Національної поліції України, які полягають у відмові нарахувати та сплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року (день ухвалення рішення суду по справі № 200/6996/19-а) - протиправною; зобов`язати Департамент  кіберполіції Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 по 21 серпня 2019 року, у відповідності до абзацу 3 пункту 2 Глави ІІ постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року № 100 виходячи з суми середньої заробітної плати - 498,32 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що  бездіяльність відповідача середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 року по день винесення рішення у справі № 200/6996/19-а - 21 серпня 2019 року є протиправною, тому вимушений звернутись за захистом своїх прав до суду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року позов задоволено. Визнана бездіяльність Департаменту кіберполіції Національної поліції України, які полягають у відмові нарахувати та сплати ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року - протиправною. Зобов`язано Департамент кіберполіції Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу суму середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення з 01 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року, у відповідності до абзацу 3 пункту 2 Глави II Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100 виходячи з суми середньоденної заробітної плати -  502,39 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту кіберполіції Національної поліції України на користь Державного бюджету України суму судового збору у розмірі 840,80 грн.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі посилається на те, що судом не враховано, що повністю відсутня вина відповідача у непроведенні та невиплаті, у день звільнення позивача зі служби, індексації грошового забезпечення з грудня 2015 по жовтень 2017, оскільки не доведена позивачем жодними належними і   допустимими доказами та не обґрунтована судом першої інстанції. Крім того, в порушення норм права невірно проведено розрахунок середньоденного заробітку для нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 . Розрахунок не відповідає нормам Постанови № 100.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 є громадянином України, місце реєстрації: АДРЕСА_1 . Позивач знаходиться на обліку внутрішньо переміщених осіб за адресою проживання: АДРЕСА_2 .(а.с. 9, 11).
В період з 07 листопада 2015 року по 31 серпня 2018 року позивач проходив службу у відділі протидії кіберзлочинам в Донецькій області Донецького управління кіберполіції Департаменту кіберполіції Національної поліції України. За період з грудня 2015 по жовтень 2017 року позивачу не була нарахована та сплачена індексація грошового забезпечення.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 200/6996/19-а, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року, позовні вимоги було задоволено в повному обсязі, визнано протиправною бездіяльність Департаменту кіберполіції Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення під час служби в поліції ОСОБА_1 в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно; зобов`язано Департамент кіберполіції Національної поліції України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення під час служби в поліції ОСОБА_1 в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року включно.(а.с. 20-22). 
03 січня 2020 року позивач звернувся до відповідача з проханням виконати рішення Донецького окружного адміністративного суду щодо нарахування та сплати індексації грошового забезпечення і середнього заробітку за весь час затримки невиплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку згідно вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України.(а.с. 14).
Листом №1183/38/21/02-2020 від 06.02.2020 відповідач повідомив, що по справі №200/6996/19-а нарахована індексація грошового забезпечення в сумі 3375,17 грн., а підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відсутні.(а.с. 15).
06 лютого 2020 року на поточний рахунок позивача відповідачем було сплачено грошові кошти в сумі 3792, 23 грн.(а.с. 13).
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно статтею 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дане право безпосередньо реалізується шляхом гарантування своєчасної та повної виплати заробітної плати (грошового забезпечення).
Відповідно до ч. 5 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Аналогічна позиція викладена постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
Колегією суддів встановлено, що 05 02.2020 відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 200/6996/19-а перераховано на поточний рахунок позивача грошові кошти, що складають індексацію грошового забезпечення за період з грудня 2015 по жовтень 2017, в розмірі 3375,17 грн.
Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.
Відповідно до положень пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати  для   оплати   часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки,  додаткової відпустки  працівникам,  які  мають дітей,  або  для  виплати  компенсації  за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні  12  календарних  місяців роботи,   що   передують  місяцю  надання  відпустки  або  виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві,  в  установі, організації  менше  року,  середня  заробітна  плата  обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи,  тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається  відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У  всіх  інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна  заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні  2  календарні  місяці  роботи, що передують події, з якою пов`язана  відповідна  виплата.  Працівникам,  які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично  відпрацьований  час.
Згідно із пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх  випадках  збереження  середньої заробітної плати провадиться виходячи  з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування   виплат,   що   обчислюються   із   середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,  провадяться шляхом множення середньоденного (годинного)  заробітку на число робочих днів/годин,  а у  випадках,  передбачених  чинним  законодавством, календарних днів,  які мають бути оплачені за середнім заробітком
Середньоденна  (годинна)  заробітна  плата  визначається  діленням заробітної  плати  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні)  дні  на  число  відпрацьованих  робочих днів (годин),  а  у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період.
Згідно із пунктом 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260)  при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
При цьому пунктом 3 розділу І Наказу № 260 визначено, що до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення відносяться підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер.
Слід зазначити, що індексація доходів передбачена окремою постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення", відповідно до якої підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
Таким чином, індексація не є видом грошового забезпечення поліцейського та відповідно до вимог пункту 23 розділу І Наказу № 260 не враховується при обчисленні середньоденної заробітної плати.
Згідно розрахункових листків за останні два повні календарні місяці липень - серпень 2018 року позивачу нараховано 14370,92 грн. та 16219,37 (за вирахуванням вихідної допомоги 68763,88 та індексації 557,82 грн.). Протягом цих двох місяців був 62 робочих дня. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить (14370,92 грн. + 16219,37 грн.): 62 = 493,39 грн.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 1, 2 пункту 8 Порядку).
Оскільки останній день перебування позивача на службі був 31 серпня 2018 року, обов`язок повного розрахунку відповідачем мав бути виконаний 31 серпня 2018 року.
При звільненні позивача відповідачем не виплачена сума індексації грошового забезпечення в сумі 3792,23 грн.
В цьому випадку, наявні підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 КЗпП України.
Суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку не взяв до уваги розмір несплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, а також те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.
Сума середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку (дата прийняття судового рішення) складається з наступного розрахунку: 244х439,39 грн.=107211,16 грн., де 244 - кількість днів затримки, 439,39 грн. - середньоденне грошове забезпечення.
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні набагато перевищує розмір невиплаченої суми.
Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, суд дійшов висновку, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 1000,00 грн., яка буде співмірною з урахуванням розміру суми по компенсації та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, з урахуванням вищенаведених позицій Верховного Суду, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам даної справи наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 1000 грн. за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні позивача індексації грошового забезпечення.
Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року у справі № 200/2933/20-а - скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту кіберполіції Національної поліції України до ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні  дії  - задовольнити частково.
Стягнути з Департаменту кіберполіції Головного управління Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1000,00 гривень (одну тисячу  гривень 00 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.  
Повне судове рішення складено 03 листопада 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                  Л.В. Ястребова
Судді                                                                                               А.В. Гайдар
                                                                                                  І.Д. Компанієць