ПОСТАНОВА
Іменем України
09 грудня 2020 року 
м. Київ
справа №127/147/17-а, адміністративне провадження №К/9901/38639/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Стародуба О.П., 
суддів - Єзерова А.А.,  Кравчука В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2017р. (суддя - Сичук М.М.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.06.2017р. (судді - Загороднюк А.Г., Драчук Т.О., Полотняк Ю.П.) у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в :
У січні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати дії відповідача протиправними в частині встановлення довічного щомісячного грошового утримання в меншому розмірі, без урахування часу роботи на посаді державного службовця; зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання, час роботи на посаді державного службовця спеціаліста 1 категорії з 20.07.1992р. по 20.03.1996р., що становить 3 роки 8 місяців; зобов`язати відповідача здійснити з 05.10.2016р. перерахунок довічного грошового утримання у розмірі 88% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 17.10.2016р. вона перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в місті Вінниці та отримує довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 80% заробітної плати за стаж на посаді судді 20 роки 6 місяців 13 днів. Вважає, що при призначенні та обчисленні розміру їй довічного грошового утримання, пенсійним органом не враховано весь стаж роботи, який дає право на відставку судді та отримання щомісячного грошового утримання судді, а саме: періоду роботи на посаді державного службовця - спеціаліста 1 категорії.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2017р., яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.06.2017р., позов задоволено.
Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці в частині встановлення довічного щомісячного грошового утримання в меншому розмірі, без урахування часу роботи на посаді державного службовця. 
Зобов`язано відповідача зарахувати до стажу роботи позивачу на посаді судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання час роботи на посаді державного службовця спеціаліста 1 категорії з 20.07.1992р. по 20.03.1996р., що становить 3 роки 8 місяців.
Зобов`язано відповідача здійснити з 05.10.2016 року перерахунок довічного грошового утримання позивачу у розмірі 88% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.
З ухваленими у справі рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій не погодився відповідач, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що стаж роботи позивача на посаді судді визначений відповідно до норм чинного законодавства, такий стаж не перевищує 20 років, а тому призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді в розмірі 80% від заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді відповідає нормам закону. 
При цьому звертає увагу на те, що на час звернення позивача до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді та на даний час відсутні чинні норми законодавства, які би враховували до стажу судді інший стаж, ніж визначений статтею 137 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016р. №1402-VIII, та вважає, що зарахування до стажу роботи судді період роботи на посаді державного службовця, а саме: спеціаліста І категорії, суперечить чинному законодавству.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Так, в ході розгляду справи по суті судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 20.07.1992р. по 20.03.1996р. працювала на посаді державного службовця - спеціаліста 1 категорії Арбітражного суду Вінницької області, з 20.03.1996р. по 03.10.2016р. на посаді судді Арбітражного суду Вінницької області та Господарського суду Вінницької області. 
Указом Президента України від 29.09.2016р. № 424/216 звільнена з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. 
17.10.2016 р. позивач звернулася до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниця з заявою про призначення їй щомісячного грошового утримання судді у відставці.
Відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та на довічне щомісячне грошове утримання, стаж позивача становить 24 роки 2 місяці 13 днів, з яких 20 років 6 місяців 13 днів - безпосередньо на посаді судді та 3 роки 8 місяців - на посаді державного службовця, а саме: спеціаліста І категорії арбітражного суду Вінницької області (а.с.18).
Згідно листа від 16.12.2016р. №342/Г-1, управлінням Пенсійного фонду України в місті Вінниця, позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 80 % від заробітку працюючого судді на відповідній посаді, з обчислення стажу на посаді судді 20 років 6 місяців 15 днів, з 04.10.2016р., без врахування стажу роботи на посаді державного службовця (а.с.9).
Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернулася до суду із даним позовом.
Судами встановлено, згідно відомостей з трудової книжки, та розрахунку стажу судді позивача станом на 03.10.2016р., крім стажу роботи на посаді судді - 20 років 6 місяців 13 днів, позивач має стаж роботи на посаді спеціаліста І категорії арбітражного суду Вінницької області - 3 років 8 місяців, а всього - 24 років 2 місяців 13 дні.
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій, виходили з того, що на підставі законодавства, чинного на час призначення позивача на посаду судді, період роботи позивача на посаді спеціаліста І категорії арбітражного суду Вінницької області, підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та в сукупності зі стажем роботи на посаді судді дає право на призначення позивачу щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 88% від суддівської винагороди.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів не погоджується з наступних доводів та передбачених законом   підстав.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня   2017   року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15   грудня   2017року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
На момент виходу позивача у відставку та призначення їй щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ.
Відповідно до пункту 25 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIIІ право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07   липня 2010 року № 2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Відповідно до положень частини першої статті 135 Закону № 2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Частиною третьою статті 141 Закону № 2453-VI в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №1-8/2016 визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.
Пунктом 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI (в редакції, чинній до 28 березня 2015 року) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ.
Відповідно до частини першої статті 43 Законом України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень. 
Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. 
Згідно з частиною четвертою статті 43 Закону № 2453-VI, судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.
З аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що до стажу роботи, який дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, не входить стаж роботи позивача на посаді державного службовця спеціаліста 1 категорії.
Суди помилково застосовували до спірних правовідносин частину шосту статті 44 Закону України "Про статус суддів", як підставу для часткового задоволення позову, оскільки зазначена норма не врегульовує спірні правовідносини, а саме, не визначає перелік посад, робота на яких входить до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання.
Частина шоста статті 44 Закону України "Про статус суддів" передбачає, що для суддів судів загальної юрисдикції до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, зараховується час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.
Тобто, зазначена норма стосується визначення стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, однак жодним чином не врегульовує питання стажу роботи, який дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання.
Таким чином управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці при призначенні позивачу щомісячного довічного грошового у розмірі 80 % від розміру заробітної плати судді (виходячи із стажу роботи на посаді судді 20 років 06 місяців 13 днів), діяло правомірно з дотриманням вимог законодавства.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах вже вирішувалось Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.09.2019р. у справі №428/13509/16-а, 09.11.2018р. у справі №134/1835/16-а, та інших і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від висловлених у них висновків.
Враховуючи викладене, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. 
Відповідно до частини 3 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За таких обставин, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці задовольнити.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2017р. та ухвалу  Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.06.2017р. скасувати.
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:          
                                                                      
О.П. Стародуб          
                              
А.А. Єзеров 

В.М. Кравчук