Постанова
іменем України 
12 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 682/488/18
провадження № 51-5609км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 , 
засудженого                                              ОСОБА_6 ,
захисника                                                   ОСОБА_7 (у режимі відеоконференеції),             
             
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника 
ОСОБА_7 на вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 квітня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду 
від 08 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017240210000593, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Іванівка Славутського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості, 
 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 302, ч. 1 та ч. 2 ст. 303 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 квітня 2019 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 1 ст. 302 КК – до обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 1 ст. 303 КК – до позбавлення волі на строк 3 роки; 
за ч. 2 ст. 303 КК – до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
  Як зазначено у вироку, в червні 2017 року ОСОБА_6 створив та утримував місце розпусти – квартиру АДРЕСА_2 , де 27 липня 2017 року та 04 січня 2018 року 
ОСОБА_8 надавала послуги сексуального характеру.
 Крім того, у червні 2017 року ОСОБА_6 втягнув ОСОБА_8 у заняття проституцією, використовуючи її уразливий стан.  
Так, 27 липня 2017 року близько 17:10 неподалік міського фонтану на вул. Соборності в м. Славуті ОСОБА_6 одержав від легендованої особи ОСОБА_9 1400 грн як винагороду за надання сексуальних послуг 
ОСОБА_8 і які були нею надані цього ж дня у квартирі АДРЕСА_2 . 
Продовжуючи злочинну діяльність, ОСОБА_6 повторно втягнув ОСОБА_8 у заняття проституцією, використовуючи її уразливий стан та шантаж.  
Так, 17 жовтня 2017 року близько 20:18 неподалік піцерії «Батискаф» на вул. Соборності в м. Славуті ОСОБА_6 одержав від легендованої особи ОСОБА_9 1500 грн як винагороду за надання сексуальних послуг 
ОСОБА_8 і які були нею надані цього ж дня в кімнаті № 5 готелю 
на АДРЕСА_3 .
06 грудня 2017 року ОСОБА_6 одержав від легендованої особи ОСОБА_9 1500 грн, які той перерахував на банківську карту 
ОСОБА_6   як винагороду за надання сексуальних послуг ОСОБА_8 і які були нею надані цього ж дня в кімнаті № НОМЕР_1 готелю на АДРЕСА_3 .
04 січня 2018 року близько 17:06 ОСОБА_6 неподалік супермаркету «Вопак» на вул. Церковній у м. Славуті одержав від легендованої особи 
ОСОБА_9 1500 грн як винагороду за надання сексуальних послуг 
ОСОБА_8 і які були нею надані цього ж дня у квартирі АДРЕСА_2 . 
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 08 жовтня 2019 року вирок щодо ОСОБА_6 змінив, постановив вважати його засудженим: за ч. 1 
ст. 302 КК – до штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн); за ч. 1 ст. 303 КК – до позбавлення волі на строк 3 роки; за 
ч. 2 ст. 303 КК – до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Вирок місцевого суду також змінено в частині вирішення долі речових доказів.
У решті вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник засудженого – адвокат ОСОБА_7 порушує питання про скасування постановлених щодо ОСОБА_6 судових рішень та закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 302, ч. 1 та ч. 2 
ст. 303 КК на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що: ОСОБА_6 необґрунтовано засуджено у вчиненні інкримінованих злочинів; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи (викладені у вироку висновки містять істотні суперечності, не ґрунтуються на досліджених доказах, 
ОСОБА_6 не отримував гроші від ОСОБА_9 , не мав домовленостей про надання сексуальних послуг); засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 302 КК є незаконним, матеріали кримінального провадження за його обвинуваченням у вчиненні даного злочину стороні захисту не відкривались; має місце провокація з боку правоохоронних органів злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 303 КК; відсутня кваліфікуюча ознака злочину, передбаченого ч. 2 
ст. 303 КК, повторність; не доведено використання ОСОБА_6 шантажу (кваліфікуючої ознаки ст. 303 КК). Крім того, захисник звертає увагу на те, що негласні слідчі (розшукові) дії (далі – НСРД) проведено з порушенням норм КПК, а тому є недопустимими доказами. Зокрема, оперативні закупки у справі проведено неуповноваженою на те особою (ст. о/у капітаном поліції 
ОСОБА_10 ), без відповідних доручень, стороною обвинувачення порушено вимоги ст. 290 КПК; не перевірено законності походження грошей, які використовувалися при проведенні оперативних закупок; не відкривалися стороні захисту постанова та повідомлення прокурора про заведення оперативно-розшукової справи, і взагалі не було підстав для проведення оперативно-розшукових заходів; постанову від 29 травня 2017 року про проведення оперативної закупки винесено неуповноваженою особою; протокол за результатами проведення оперативно-розшукового заходу –  
аудіо -, відеоконтролю особи від 28 липня 2017 року є недопустимим доказом, оскільки фактично здійснювався за ОСОБА_8 , без попереднього дозволу суду; порушено порядок збирання, зберігання та використання доказів, одержаних внаслідок НСРД; має місце фальсифікація доказів стороною обвинувачення; відповідні протоколи НСРД не відповідають вимогам статей 104 – 106 КПК; не отримано ухвали слідчого судді про дозвіл на використання інформації, одержаної за результатами НСРД в порядку ст. 257 КПК;  прокурор незаконно залучив залегендовану особу на ім`я ОСОБА_11 до проведення НСРД, вийшовши за межі повноважень та без згоди останнього.  
 
Позиції учасників судового провадження
 
         Захисник ОСОБА_7 у режимі відеоконференції та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу. 
            Прокурор вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню,  просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.    
 
Мотиви Суду
 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Переглядаючи судові рішення щодо ОСОБА_6 у межах касаційної скарги захисника, колегія суддів дійшла такого висновку.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, зокрема, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Ухвала апеляційного суду – це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 370 КПК.
 Крім того, відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляції, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Проте апеляційний суд під час розгляду справи щодо ОСОБА_6 в апеляційній інстанції зазначених вимог закону не дотримався.
Як убачається з апеляційної скарги сторони захисту, порушуючи питання про скасування судових рішень та закриття справи, захисники (у тому числі й адвокат ОСОБА_7 ) посилались на порушення норм КПК, допущені органами досудового розслідування в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , а тому, відповідно, на недопустимість певних доказів у справі.
Так, в апеляційній скарзі зверталась увага на незаконність постанови про проведення оперативної закупки від 29 травня 2017 року з огляду на постановлення її неуповноваженою на те особою.
Апеляційний суд, відхилив зазначений довід і, процитувавши вимоги частин 3, 4 ст. 246 та ч. 1 ст. 250 КПК, зазначив, що згадана постанова відповідає вимогам ст. 250 КПК.
З матеріалів провадження видно, що постанова від  29 травня 2017 року (т. 4, а.с. 2) була винесена начальником ВБЗПТЛ ГУНП в Хмельницькій області за погодженням з прокурором в межах оперативно-розшукової справи 
№ 1700190008 від 16 лютого 2017 року та передбачала проведення оперативної закупки в ОСОБА_6 з метою встановлення факту вчинення злочину, пов`язаного із сутенерством. 
Статтею 8 Закону України від 18 лютого 1992 року № 2135-XII «Про оперативно-розшукову діяльність» передбачено, що прийняття рішення про проведення оперативно-розшукових заходів регулюється згідно з положеннями глави 21 КПК. Керівник відповідного оперативного підрозділу або його заступник (з наступним повідомленням про прийняте рішення прокурора) вправі прийняти рішення про проведення лише тих оперативно-розшукових заходів, які не потребують дозволу слідчого судді або рішення прокурора.  
Водночас положеннями ч. 4 ст. 246 КПК передбачено, що виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії, як контроль за вчиненням злочину, однією з форм якого є контрольована та оперативна закупка (п. 2 ч. 1 ст. 271 КПК).
Отже, визнавши довід сторони захисту щодо незаконності постанови від 29 травня 2017 року як безпідставний, суд апеляційної інстанції не врахував наведених вимог закону, не зважив на те, що норма ч. 4 ст. 246 КПК за своїм правовим змістом є імперативною.
Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що в матеріалах справи міститься постанова прокурора від 16 серпня 2017 року про проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки в ОСОБА_6 , яку було здійснено 17 жовтня 2017 року (т. 4, а.с. 23). У цій постанові зазначено, що вона винесена в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) за № 12017240210000593 від 28 липня 2017 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК. Проте з витягу з ЄРДР (т. 4, а.с.120) видно, що в цьому кримінальному провадженні 28 липня 2017 року вносилися відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 303 КК. Відомості щодо злочину, передбаченого ч. 2 
ст. 303 КК, було внесено у кримінальному провадженні № 12017240210000593 лише 18 жовтня 2017 року, після проведення 17 жовтня 2017 року негласної слідчої дії – контролю щодо ОСОБА_6 .  
У зв`язку із цим не може залишатися поза увагою те, що згідно з положеннями ч. 2 ст. 246 КПК НСРД , передбачені, зокрема, статтями 260, 263 КПК – аудіо-, відеоконтроль особи, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (у частині дій, що проводяться на підставі ухвали слідчого судді), ст. 271 КПК – контроль за вчиненням злочину, проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів. Проте злочин, передбачений ч. 1 ст. 303 КК, з огляду на положення ст. 12 КК відноситься до злочину середньої тяжкості.
З огляду на викладене цілком обґрунтовано постає питання щодо законності постанови прокурора від 16 серпня 2017 року, а також його подальших постанов про проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки в ОСОБА_6 , які здійснювалися 06 грудня 2017 року та 04 січня 2018 року, а також ухвал слідчого судді від 17 серпня та 14 листопада 2017 року, постановлених у порядку статей 260, 263 КПК.
Крім того, як зазначено в ухвалах слідчого судді від 17 серпня та 
14 листопада 2017 року, вони були постановлені в рамках кримінального провадження № 12017240210000593 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 303 КК, тоді як відомості за ч. 3 ст. 303 КК, як видно з витягу, до ЄРДР взагалі не вносилися. 
На спростування доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно підбурювання правоохоронними органами ОСОБА_6 до вчинення злочину, апеляційний суд послався на те, що ОСОБА_6 , здійснюючи збут послуг сексуального характеру легендованій особі ОСОБА_9 , особисто вчиняв певні активні дії щодо вчинення злочинів (особисто, на власному автомобілі привозив ОСОБА_8 для надання нею сексуальних послуг, придбав квартиру в м. Славуті, яку оформив на сторонню особу).
Визнавши безпідставними зазначені доводи апеляційної скарги, апеляційний суд не звернув увагу та не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_9 (легендованої особи), який стверджував, що у всіх чотирьох випадках, коли він брав участь у контролі за вчиненням злочину (на початку червня, у жовтні, грудні 2017 року, січні 2018 року), він за пропозицією працівників поліції дзвонив ОСОБА_6 і просив організувати зустріч з дівчиною для надання послуг сексуального характеру.  
Колегія суддів звертає увагу також на те, що постанови прокурора про проведення оперативних закупок та ухвали слідчих суддів про надання дозволу на проведення НСРД щодо ОСОБА_6 виносилися з метою отримання відомостей (фактичних даних) щодо здійснення останнім сутенерства.
У той же час матеріали провадження не містять фактичних даних, що у результаті проведення з червня 2017 року по січень 2018 року чотирьох негласних слідчих дій у вигляді контролю за вчиненням злочину та негласних слідчих дій у вигляді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (мобільного телефону ОСОБА_6 ) та аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_6 , були отримані докази його злочинної поведінки крім випадків, ініційованих працівниками поліції.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у ряді рішень неодноразово звертав увагу на те, що підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (Рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).
Також в апеляційній скарзі сторона захисту наголошувала й щодо незаконності обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 302 КК. При цьому посилалася на те, що їй матеріали кримінального провадження в цій частині взагалі не відкривалися, чим порушено вимоги ст. 290 КПК.
Відхиляючи і цей довід, суд апеляційної інстанції зазначив, що 
ОСОБА_6 та його захисникам 12 лютого 2018 року було надано доступ до всіх матеріалів кримінального провадження № 12017240210000593, з якими вони були ознайомлені, про що свідчить відповідний протокол.
Дійсно, у матеріалах справи є протокол про надання доступу до матеріалів кримінального провадження від 12 лютого 2018 року (т. 5, а.с. 106), згідно з яким ОСОБА_6 та його захисникам ОСОБА_12 та 
ОСОБА_7 надано доступ до матеріалів кримінального провадження 
№ 12017240210000593 від 28 липня 2017 року, з якими вони ознайомилися. При цьому на зазначеному протоколі містяться підписи ОСОБА_6 та його захисників про те, що з матеріалами провадження вони ознайомлені частково станом на 12 лютого 2018 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 290 КПК, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Таким чином, вимоги ст. 290 КПК мають виконуватися по завершенню досудового розслідування.
Проте, як видно з реєстру матеріалів досудового розслідування (т. 1, 
а.с. 12, 13), станом на 12 лютого 2018 року його завершено не було, після цієї дати були виконані певні процесуальні дії. 
Так, 13 лютого 2018 року було винесено постанову про об`єднання кримінальних проваджень № 12017240210000593 від 28 липня 2017 року за 
ч. 2 ст. 303 КК та № 12018240210000072 від 30 січня 2018 року за ч. 1 ст. 302 КК в одне кримінальне провадження № 12017240210000593; 14 лютого 2018 року ОСОБА_6 змінено раніше повідомлену підозру та повідомлено про нову; 
16 лютого 2018 року винесено постанову про визнання предмета речовим доказом та приєднання його до матеріалів кримінального провадження. У цьому ж реєстрі зазначено, що 21 лютого 2018 року надано відповідне доручення на відкриття матеріалів кримінального провадження іншій стороні. Однак даних про те, що таке доручення було виконано, матеріали кримінального провадження не містять.
Отже, залишається незрозумілим, чи відкривалися стороні захисту матеріли кримінального провадження в повному обсязі, з урахуванням кримінального провадження № 12018240210000072 від 30 січня 2018 року за 
ч. 1 ст. 302 КК. Адже згідно з вимогами ч. 12 ст. 290 КПК, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.   
Апеляційний суд під час перевірки доводів апеляційної скарги зазначеним обставинам належної оцінки не дав, що призвело до передчасного висновку щодо їх безпідставності.
Також без належної перевірки та оцінки залишилися й доводи сторони захисту щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильної кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст. 303 КК у частині способу втягнення ОСОБА_8 у заняття проституцією (шантаж) та за кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 303 КК  «повторність».
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 303 КК, характеризується вчиненням таких дій: втягнення особи в заняття проституцією; примушування до заняття проституцією; сутенерство. Способами вчинення таких дій як втягнення особи в заняття проституцією та примушування її до заняття проституцією є обман, шантаж, використання уразливого стану цієї особи, застосування чи погроза застосування насильства. 
Повторність, як кваліфікуюча ознака, яка передбачена ч. 2 ст. 303 КК, має місце у разі вчинення особою будь-якої із зазначених у ч. 1 цієї статті дії хоча б другий раз незалежно від виду та послідовності їх вчинення і того, була чи ні особа судимою за раніше вчинений такий злочин. 
Як убачається з вироку, у червні 2017 року ОСОБА_6 , використовуючи уразливий стан ОСОБА_8 (скрутне матеріальне становище), втягнув останню в заняття проституцією, і 27 липня 2017 року нею були надані відповідні послуги особі під псевдонімом ОСОБА_9 .
Дії ОСОБА_13 за цим епізодом було кваліфіковано за ч. 1 ст. 303 КК як втягнення особи в заняття проституцією з використанням її уразливого стану.
Далі вироком установлено, що ОСОБА_6 , продовжуючи злочинну діяльність, повторно втягнув ОСОБА_8 у заняття проституцією, використовуючи її уразливий стан, а також й шантаж, який полягав у погрозі розповсюдити інформацію щодо її діяльності. Після цього 17 жовтня, 06 грудня 2017 року та 04 січня 2018 року нею були надані відповідні послуги тій же особі – ОСОБА_9 . 
За цим епізодом дії ОСОБА_6 отримали кваліфікацію за ч. 2 ст. 303 КК – втягнення особи в заняття проституцією з використанням її уразливого стану та шантажу, вчинене повторно.
Таким чином, за вироком місцевого суду ОСОБА_6 у період з 27 липня по 17 жовтня 2017 року повторно втягнув ОСОБА_8 у заняття проституцією, використовуючи при цьому, крім її уразливого стану, ще й шантаж.  
Водночас, як видно з показань свідка ОСОБА_8 у судовому засіданні, з ОСОБА_6 вона познайомилася у 2015 році. Останній, будучи обізнаний про її скрутне матеріальне становище, запропонував за гроші надавати послуги сексуального характеру, на що ОСОБА_8 погодилася. Через деякий час вона вирішила припинити свою діяльність, але через погрозу з боку ОСОБА_6 (яка мала місце у 2016 році) розповсюдити про неї відповідну інформацію, вимушена була знову надавати сексуальні послуги. Зокрема, за вказівкою ОСОБА_6 вона надавала такі послуги близько 4-х разів, останнього разу – у січні 2018 року.
Про те, що шантаж від ОСОБА_6 відповідно до показань ОСОБА_8 мав місце одного разу у 2016 році (до інкримінованих йому з червня 2017 року подій), зазначала в апеляційній скарзі сторона захисту, але апеляційний суд зазначені доводи належним чином не перевірив та не дав їм відповідної оцінки. Адже за вироком суду такий спосіб ОСОБА_6 використав під час другого епізоду злочинної діяльності. 
Крім того, втягнення особи в заняття проституцією – це дії, пов`язані з безпосереднім психічним чи фізичним впливом на певну особу,  внаслідок яких вона спонукається до певної поведінки (до заняття проституцією), залучається до неї, в такої особи виникає бажання поводитись певним чином, що знаходить свій вияв у наданні згоди на вчинення певних дій, результатом якої може бути безпосереднє заняття такою діяльністю. При цьому втягнення полягає у впливі на свідомість конкретної людини завдяки переконуванню в доцільності, вигідності певної поведінки.
Втягнення в заняття проституцією вважається закінченим з моменту здійснення винним дій, спрямованих на втягнення іншої особи в заняття проституцією. При цьому злочин є закінченим незалежно від успішності (результативності) таких дій, тобто незалежно від того, вдалося чи ні певним способом втягти потерпілу особу в заняття проституцією. 
Ураховуючи викладене, повторне втягнення тієї ж особи в заняття проституцією може мати місце лише тоді, коли остання не виявила бажання (не надала згоду, відмовилася) або припинила займатися проституцією, але внаслідок повторного впливу на неї винної особи знову надала згоду на заняття такою діяльністю.  
У контексті справи, що розглядається, це означає, що без належної перевірки тієї обставини, коли ж саме відмовилася ОСОБА_8 від зайняття проституцією та чи мала місце взагалі така відмова і повторне втягнення в заняття проституцією у період з 27 липня по 17 жовтня 2017 року, висновок про правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 303 КК «повторність» є передчасним.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що за викладених у постанові обставин ухвалу апеляційного суду не можна вважати такою, що відповідає вимогам статей 419, 370 КПК. Отже, вона підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та прийняти законне й обґрунтоване судове рішення.
Інші доводи касаційної скарги аналогічні за змістом доводам в апеляційній скарзі сторони захисту та мають бути перевірені при новому розгляді в суді апеляційної інстанції. 
Як видно з матеріалів кримінального провадження, до 
ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили не обирався і наразі він перебуває в місцях  позбавлення волі в порядку виконання вироку. З огляду на те, що ухвала апеляційного суду  щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, відпадають підстави для тримання його під вартою в рамках цього кримінального провадження, а тому він підлягає звільненню з-під варти.
На підставі наведеного касаційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року щодо   ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.  
ОСОБА_6 звільнити з-під варти в залі суду негайно.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                   ОСОБА_3