Номер провадження: 22-ц/813/6434/20 
Номер справи місцевого суду: 500/9201/18
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт", третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору первинної профспілкової організації ВПС "Захист справедливості" працівників Ізмаїльського морського торгового порту про скасування розпорядження про притягнення до матеріальної відповідальності

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт"(далі - ДП «ІМТП»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Первинна профспілкова організація ВПС "Захист справедливості" працівників Ізмаїльського морського торгового порту, у якому з урахуванням уточнень (а.с. 2-5, 94-100) просив суд: визнати незаконним та скасувати Розпорядження №30 від 12.10.2018 року про притягнення до матеріальної відповідальності ОСОБА_1 ; зобов`язати Державне підприємство "Ізмаїльський морський торговельний порт" повернути незаконно стягнуту частину заробітної плати у сумі 1488,71 грн. – ОСОБА_1 ; стягнути з Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн. та витрати з правничою допомогою адвоката у розмірі 2000 грн. 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ДП «ІМТП» посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2020 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
В судове засідання, призначене на 03.12.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
03.12.2020 року до канцелярії апеляційного суду від ДП «ІМТП» надійшла заява, у якій представник порту просить справу слухати за відсутності представника відповідача, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2020 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням за №30 державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" за спричинену шкоду вагону №6802541 під час розвантажувальних робіт 25 серпня 2018 року з позивача, який виконував обов`язки під час керування краном п/к "Альбатрос" №38 за пошкодження скоби лісної стойки вагону, стягнуто 1488,71 грн.
Виконання позивачем вказаних робіт не заперечується, що у відповідності до вимог ст. 82 ч.1 ЦПК України є підставою для визнання такими, що не підлягає доказуванню.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки обставини справи підтверджують виконання адміністрацією підприємства вимог щодо строку та порядку застосування адміністративного стягнення, передбачених ст. 148, 149 КЗпП України.
Однак, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до вимог ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 81-89 ЦПК України.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 працює механізатором (докер – механізатор) КБ на НРР класу ВПК-2 у ДП «ІМТП».
Розпорядженням №30 ДП «ІМТП» від 12.10.2018 року ОСОБА_1 притягнуто до матеріальної відповідальності за пряму шкоду, завдану ДП «ІМТП», у зв`язку із пошкодженням вагону №68026541 у розмірі 1488,71 грн. При цьому, у розпорядженні зазначено, що 25.08.2018 року при виконанні навантажувально – розвантажувальних робіт під час керування п/к «Альбатрос» №38 механізатор (докер – механізатор) КБ на НР 1 класу ВПК -2 ОСОБА_1 здійснив пошкодження скоби лісної стойки вагону №68026541.
Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
Матеріальна відповідальність працівників - це один з видів юридичної відповідальності, що виражається в обов`язку працівників покрити повністю або частково матеріальну шкоду, що була заподіяна з їх вини.
Працівники є відповідальними за заподіяну невиконанням своїх обов`язків шкоду. Для настання відповідальності необхідна сукупність обставин:
а) факт порушення трудових обов`язків - проте матеріали справи не містять доказів в чому виразилось порушення трудових обов`язків позивачем, не відображено це і розпорядженні №30 від 12.10.2018р.;
б) завдана пряма дійсна шкода підприємству - даному випадку шкоду завдано третім особам, а саме ПАТ «Українська залізниця»;
в) винні, протиправні дії чи бездіяльність - не доведено в чому саме полягають винні дії позивача, при цьому пояснювальну у позивача не відбирали, чим порушено ст.149 КЗпП України;
г) причинний зв`язок між діями працівника та завданою шкодою - сама по собі робота по навантажувально – розвантажувальних робіт під час керування краном не дає підстав вважати винним механізатора в пошкоджені вагону.
Дані підстави є взаємодоповнюючими, відсутність хоча б однієї з них виключає відповідальність.
Крім того, слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів того, що між позивачем та відповідачем укладена угода про покладення на працівника матеріальної відповідальності, встановленої ст. 130 КЗпП, а отже й правових підстав для утримання коштів із заробітної плати працівника немає. 
Згідно ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.
 Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові.
Існує два способи стягнення шкоди:
а) за розпорядженням роботодавця коли працівник визнає вину та згоден відрахуванням, проте якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.
б) на підставі рішення суду.
Якщо завдано збитки безпосередньо підприємству, а працівник буде нести відповідальність в межах середньомісячного заробітку, то відшкодування здійснюється шляхом утримання суми завданої шкоди з зарплати працівника (не більше ніж 20% з однієї зарплати). В інших випадках завдана шкода стягується за рішенням суду. У разі якщо шкода завдана третім особам також застосовується судовий спосіб захисту - позов про відшкодування шкоди в порядку регресу. 
В даному випадку судом встановлено, що шкода завдана третім особам, відповідно повинна стягуватись в порядку регресу.
Судовому розгляду підлягають: заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу, а також заяви фізичних осіб, які використовують найману працю, до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток (перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати.
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Крім того, в своєму позові позивач ОСОБА_1 зазначав, що 25.08.2018 року він заступив на зміну, отримав наряд-завдання на вивантаження окатиша на флот. За весь час-роботи на крані п/к «Альбатрос» №38, виконував вимоги інструкції по охороні праці №4 (машиніст-крана). Відхилення стріли і канатів не допускав. Грейфером борту не торкався. Зазначені твердження не спростовані відповідачем. 
Вищевказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції. Фактично судом допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень.
Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 щодо незаконності розпорядження №30 від 12.10.2018 року, яким його притягнуто до матеріальної відповідальності за пряму шкоду, завдану ДП «ІМТП», у зв`язку із пошкодженням вагону №68026541 у розмірі 1488,71 грн.
Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду. 
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі ?0;755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).
Відповідно до вимог ч.5 ст. 137 ЦПК, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження вищевказаних вимог закону представником ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надано до суду:
-Ордер на надання правничої (правової) допомоги, серія ОД №344968 (а.с.. 12); 
-Угоду №20/12 про надання правової допомоги від 20.12.2018 року, укладеної між  ОСОБА_1  та адвокатом Соколовою Г.М.; (а.с. 13)
-Опис робіт виконаних адвокатом (розрахунок) витрат, в якому детально описано всі надані (а.с.101); 
Таким чином, апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, витрачені позивачем, є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в сумі 2000 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, необхідно відповідно провести і розподіл судових витрат.
За подачу позову і апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в загальній сумі 1964,00 грн. (704,00 грн. + 1260,00 грн.), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2020 року – скасувати.
Прийняти постанову. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати Розпорядження №30 Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" від 12 жовтня 2018 року про притягнення до матеріальної відповідальності ОСОБА_1 .
Зобов`язати Державне підприємство "Ізмаїльський морський торговельний порт" повернути незаконно стягнуту частину заробітної плати у сумі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім гривень) 71 копійка – ОСОБА_1 .
Стягнути з Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговий порт» (ЄДРПОУ 01125815) на користь  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , витратипов`язані з правничою допомогою адвоката, в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.
Стягнути з Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговий порт» (ЄДРПОУ 01125815) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір за подачу позову і апеляційної скарги у розмірі 1964 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят чотири) гривні, 00 копійок. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 11.12.2020 року. 

Головуючий                                                          Т.В. Цюра

Судді:                                                                  Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда