ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року	Львів	Справа № 380/4247/20 пров. № А/857/10824/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді :                                         Кухтея Р.В.,
суддів :                                                            Шинкар Т.І., Іщук Л.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Ревера Сергія Васильовича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Сакалошем В.М., в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (з урахуванням заяви від 11.06.2020), в якому просив визнати протиправними дії щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 24.09.2019, стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь індексацію грошового забезпечення за вказаний період у сумі 127635,34 грн та стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати, пов`язані з проведенням судово-економічної експертизи №3411 від 22.05.2020 у розмірі 1961,28 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.08.2020 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 по 30.11.2018 та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за цей період. У задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати в цій частині та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд оминув питання визначення суми індексації грошового забезпечення та базового місяця для здійснення такого нарахування та не прописав у тексті резолютивної частини конкретної суми індексації грошового забезпечення, яку належить виплатити ОСОБА_1 . Суд першої інстанції не зазначив, ані суми індексації грошового забезпечення, ані базового місяця для нарахування індексації та надав можливість відповідачу самостійно визначити базовий місяць для нарахування індексації позивача та нарахувати і виплатити таку суму індексації, яка на його переконання повинна бути виплачена, а не відповідно до вимог чинного законодавства.
У письмовому відзиві відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що наказом начальника Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України №96 від 11.09.2019 ОСОБА_1 був звільнений у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я). 
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №204 від 24.09.2019 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.
06.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату йому індексації грошового забезпечення. 
Листом від 14.11.2019 В/ч НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що в межах наявного фінансового ресурсу можливість виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям  Збройних Сил України з січня 2016 року по лютий 2018 року у Міноборони не було. Щодо індексації за березень 2018 було підвищено розміри посадових окладів усіх категорій військовослужбовців, таким чином обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення необхідно здійснювати з квітня 2018 року. З урахуванням викладеного, у В/ч НОМЕР_1 були відсутні підстави для виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям з січня 2016 року по березень 2018 року.
На запит ОСОБА_1 , листом №184 від 24.02.2020, В/ч НОМЕР_1 надала довідку про отримане грошове забезпечення, з якої вбачається, що в період з січня 2016 року по листопад 2018 року ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову в частині стягнення конкретно визначеної позивачем суми індексації, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування сум є виключними дискреційними повноваженнями відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У частині рішення суду першої інстанції, що не оскаржується, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень частини другої статті 308 КАС України.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України кожному гарантується право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
При цьому, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
У свою чергу, спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII).
Згідно ч.1 ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Частиною другою цієї статті передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ч.3 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ).
Як зазначалось вище, грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі - Закон №1282-ХІІ).
Згідно дефініції, наведеної у статті 1 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст.2 цього Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). 
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (ч.6 ст.2 Закону №1282-ХІІ).
Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно ч.1 ст.4 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Статтею 6 цього Згідно передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
З метою реалізації Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №491-IV від 06.02.2003, постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 було затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі – Порядок №1078), пунктом 4 якого передбачено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз.7 п.4 Порядку №1078).
Відповідно до п.1-1 Порядку №1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №491-IV від 06.02.2003.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. 
При цьому, проведення індексації у зв`язку із зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №825/874/17, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України має бути врахована при розгляді цієї справи.
Обґрунтовуючи правомірність невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період, відповідач не покликався на відсутність обставин, передбачених ст.4 Закону №1282-ХІІ.
Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 по справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) звернув увагу, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 по справі №9-рп/2013 зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.07.2019 по справі №240/4911/18, від 07.08.2019 по справі №825/694/17, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України має бути врахована при розгляді цієї справи.
Оскільки індексація грошових доходів позивача передбачена нормами законодавства, яка за період з 01.01.2016 по 30.11.2018 відповідачем не була нарахована та виплачена, така бездіяльність відповідача з підстав відсутності фінансових ресурсів бюджетів є протиправною.
Поняття бездіяльності було неодноразово надано Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постановах від 26.06.2019 по справі №807/583/14, від 15.03.2019 по справі №805/1953/18-а, від 23.05.2018 по справі №802/490/16-а, в яких зазначено, що бездіяльність - це пасивна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним тих дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього обов`язків (завдань) згідно із чинним законодавством.
Слід зазначити, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення нерозривно пов`язане з обізнаністю роботодавця із часом набуття права працівника на зазначені виплати, тобто є дискреційними повноваженнями відповідача.
Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 було затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України).
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в сумі 127635,34 грн є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки така сума позивачу нарахована не була, а визначення суми для нарахування та сплати індексації за відповідний період, встановлений судом, віднесено до компетенції відповідача.
З урахуванням наведеного, безпідставними є покликання апелянта на необхідність врахування судом висновку експерта щодо зазначеної суми грошового забезпечення.
Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що передчасними є вимоги позивача в частині врахування січня 2008 року та березня 2018 року як базового місяця, оскільки доказів обчислення відповідачем індексації грошового забезпечення позивача з урахуванням інших місяців як базових ОСОБА_1 до суду не надано.
Згідно довідки про грошове забезпечення позивача за період 2015-2019 роки №184 від 24.02.2020, позивачу за період з січня 2016 року по листопад 2018 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.
У період з грудня 2018 року по вересень 2019 року позивачу виплачувалася індексація у сумах, вказаних у цій довідці.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено невірність сум, зазначених у довідці №184 від 24.02.2020 за період з грудня 2018 року по вересень 2019 року.
Стосовно визначення судом суми індексації грошового забезпечення за спірний період, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що суд не вправі визначати конкретні суми індексації грошового забезпечення, які слід виплатити, оскільки відповідно до законодавства обчислення таких сум належить до відання компетентних структур відповідача, а тому належним способом захисту порушених прав позивача, на думку суду апеляційної інстанції, є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за спірний період.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Ревера Сергія Васильовича залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року по справі №380/4247/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Т. І. Шинкар 	
 	 	Л. П. Іщук