УХВАЛА

19 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 400/3296/19
адміністративне провадження № К/9901/24710/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (правонаступника Військової частини НОМЕР_2 )
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року 
у справі №400/3296/19
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 (правонаступника Військової частини НОМЕР_2 )
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (правонаступника Військової частини НОМЕР_2 ) в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 152 834,77 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року, позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (14 календарних днів на рік) як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби,
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вказану грошову компенсацію. В іншій частині позову відмовив.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 152 834,77 грн. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 152 834,77 грн. задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 20  000 грн. 
У задоволенні позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку в сумі 152 834,77 грн. відмовлено.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року залишено без змін.
28 вересня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Військової частини НОМЕР_1 (правонаступника Військової частини НОМЕР_2 ) на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі №400/3296/19 у який скаржник просив ухвалити нове рішення в частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку (залишити цю вимогу без розгляду), або змінити в цій частині рішення.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 30 вересня 2016 року №1402-VIII гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
08 лютого 2020 набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. 
Згідно пункту 20 частини першої статті 4 КАС України встановлено, що адміністративною справою незначної складності (малозначною справою) є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України “Про запобігання корупції” займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної    скарги спір виник щодо проведення повного розрахунку при звільненні позивача з публічної служби.
З рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року вбачається, що зазначену справу судом першої інстанції розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак ухвалені у цій справі рішення касаційному оскарженню не підлягають.
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовної практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що зазначена справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника.
Разом з цим, оцінюючи зазначені відповідачем в касаційній скарзі мотиви та доводи, Верховний Суд виходить із того, що  вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених    Конституцією України    тощо.
Натомість, зазначені Військовою частиною НОМЕР_1 аргументи та доводи не свідчать про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й не вказують на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
При цьому, Військовою частиною НОМЕР_1 не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.
Крім цього, у касаційній скарзі відповідач посилається як на підставу для відкриття касаційного провадження на підпункт «а» пункту 2 частини 5  статті 328 КАС України, а саме: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Водночас, колегія суддів зауважує, що у чому саме полягає фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики скаржником в поданій касаційній скарзі не наведено, а посилання такого на неправильну оцінку доказів судом апеляційної інстанції не може вважатись питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Отже, зміст вказаних норм та проведений аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у розглядуваному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Також колегія суду звертає увагу, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17,  постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.
Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
У касаційній скарзі відповідачем порушено питання про визнання причин пропуску строку на касаційне оскарження поважними та поновлення такого строку.
Як вбачається з матеріалів касаційної скарги та автоматизованої системи «Діловодство спеціалізованого суду» (ДСС), вперше касаційну скаргу було направлено 08 серпня 2020 року, тобто у строк передбачений КАС України.
Проте, ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року її було залишено без руху з підстав не сплати судового збору. 
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2020 року вперше подану касаційну скаргу було повернуто скаржнику, яку отримано відповідачем 25 вересня 2020 року.
26 вересня 2020 року касаційну скаргу було повторно направлено до Верховного Суду.
У клопотанні про визнання причин пропуску строку на касаційне оскарження поважними, та поновлення такого строку, скаржник зазначає, що платіжним дорученням №1309 від 08 вересня 2020 року було сплачений судовий збір, та 14 вересня 2020 року направлено до Верховного Суду, проте вперше подану касаційну скаргу було повернуто ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2020 року.
Вказані обставини підтверджуються доданими до касаційної скарги документами.
Відповідно до вимог частини третьої статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, в зв`язку з чим такий строк слід поновити.
Також суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,
УХВАЛИВ:
1.    Клопотання Військової частини НОМЕР_1 (правонаступника Військової частини НОМЕР_2 ) про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
2.    Визнати причини пропуску строку на касаційне оскарження поважними та поновити процесуальний строк.
3. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 (правонаступника Військової частини НОМЕР_2 ) на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі №400/3296/19.
4. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

................................
................................
................................

А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду