Номер провадження: 22-ц/813/1977/20 
Номер справи місцевого суду: 521/2076/19
Головуючий у першій інстанції Лічман Л. Г.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/2076/19

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/1977/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,

учасники справи: 
    - позивач -  ОСОБА_1 ,   
    - відповідачі – 1) ОСОБА_2 , 2) Приморська державна нотаріальна контора у м. Одеса, 
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – малолітній ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – малолітній ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_2 , про визнання заяви про відмову у прийнятті спадщини недійсною, визнання дій нотаріуса незаконними, зобов`язання нотаріуса виключити з заяви текст про відмову у прийнятті спадщини, за апеляційною скаргою адвоката Караніклієвої Людмили Олександрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Лічмана Л.Г. о 13 годині 11 хвилині 10 вересня 2019 року, повний текст рішення складено 13 вересня 2019 року,

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати заяву про прийняття спадщини в частині тверджень про відмову у прийнятті спадщини померлого ОСОБА_4 недійсною; 2) визнати дії державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі, який складав заяву про прийняття спадщини від імені ОСОБА_1 незаконними; 3) зобов`язати Приморську державну нотаріальну контору у м. Одеса виключити з тексту заяви про прийняття спадщини підписану ОСОБА_1 відмову у прийнятті спадщини від ОСОБА_4 ..
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири по АДРЕСА_1 , автомобіль Hyundai Tucson, квартиру по АДРЕСА_2 , гараж АДРЕСА_3 , дачу, розташовану на території Кордонської сільської ради Комінтернівського району Одеської області. Через деякий час дружина сина - ОСОБА_2 наполягла на тому, щоб вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Скориставшись її станом, відповідачка відвела її до знайомого державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса, де нотаріус склала та надала під підпис заяву про прийняття спадщини, яку вона, нічого не читаючи та нічого не підозрюючи, підписала. Вона перебувала у відчаї та погано себе почувала, не пам`ятала прізвища, імья та по батькові державного нотаріуса. Вона має поганий зір, зверталася за відповідною медичною допомогою. Знаючи, що з нею перебуває невістка та що нотаріус її знайома, підписала заяву. В подальшому їй стало відомо, що у нижній частині заяви про прийняття спадщини є припис про відмову від спадщини. Нотаріус не повідомила їй, що не потрібно звертатись із заявою про прийняття спадщини, оскільки вона проживала зі своїм сином. Отже, нотаріус, будучи у змові з відповідачкою, ввела її в оману. ОСОБА_1 вказує, що на підставі ст. ст. 215 - 217, 225, 230, 233 ЦК України в заяві про прийняття спадщини відомості в частині тексту відмови від прийняття спадщини мають бути визнані недійсними (а. с. 1 - 5).
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 заперечувала проти позову. У задоволенні позову просила відмовити. Вказала, що за 2 тижні до смерті ОСОБА_4 у них народився син - ОСОБА_3 .. Вона також знаходилась у тяжкому емоційному стані, але займалась доглядом за дитиною та не переймалась спадковим питанням. Саме позивачка вмовила її разом звернутися до нотаріуса для оформлення спадкових прав та роз`яснила, що після смерті сина хоче отримати у спадок лише частку у квартирі АДРЕСА_4 , а інше спадкове майно має залишитися їй та дітям. Вона на це погодилась. Раніше досягнутих домовленостей вона не виконала через виниклі труднощі в оформленні спадкових прав. Вона дійсно була у нотаріальній конторі разом з позивачкою, коли остання та нотаріус оформлювали відмову від прийняття спадщини. Нотаріусом було роз`яснено сутність та правові наслідки відмови, а також можливість її відкликання. Нотаріус неодноразово запитувала позивачку про бажання відмовитися від прийняття спадщини. Позивачка поводилась впевнено та без будь-яких роздумів. ОСОБА_1 усвідомлювала фактичний зміст своїх дій, розуміла їх наслідки, а нотаріус вчинила усі дії, які б свідчили про належне її сприяння здійсненню особистого розпорядження позивачкою та відповідало її вільному волевиявленню. Нотаріус встановила її особу, про що зробила відмітку у заяві, яку позивачка підписала (а. с. 119 – 121).
У судовому засіданні суду першої інстанції адвокат Харченко А.В., діючий від імені ОСОБА_1 , підтримав доводи та вимоги позову. Просив вищевказані вимоги позову задовольнити.
Адвокат Прилепський І.А., діючий від імені ОСОБА_2 , у судовому засіданні місцевого суду заперечував проти позову. У задоволенні позову просив відмовити з підстав зазначених у відзиві на позов (а. с. 168 - 176).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2019 року в задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розглядаючи дану справу суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_1 під час вчинення оспорюваного правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі. Спірний правочин, який вчинила ОСОБА_1 29.11.2016 року, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Доводи позовної заяви є недоведенними (а. с. 179 - 183).
Адвокат ОСОБА_5 , діюча від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на доведеність факту щодо вади зору ОСОБА_1 , яка мала місце під час вчинення спірного првавочину. Зазначає про те, що відповідач пропустила строк на надання суду відзиву на позов, безпідставність прийняття такого відзиву судом першої інстанції. Посилається на низку обставин справи, що на думку апелянта є підтвердженням законності, обгрунтованості позовних вимог. Вказує на неправильну оцінку судом першої інстанції письмових доказів, якими позивач обґрунтовує вимоги позову. 
Відзиву на вищевказану апеляційну скаргу не надійшло.
Адвокат Караніклєва Л.О., діюча від імені ОСОБА_1 , у судовому засіданні доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки у судове засідання апеляційного суду не повідомили. Заяв, клопотань не надали. 
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників, які в судове засідання не з`явились. 
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 3, 11, 13, 15, 16, 202, 203, 225, 229 – 231, 233, 1216 – 1218, 1220, 1270, 1273, 1274 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками записано ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , про що свідчить повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 9).
09.09.2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 уклали шлюб, внаслідок чого прізвище останньої змінено на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (а. с. 82 – 82 зворотна сторона).
Таким чином, ОСОБА_4 є сином та чоловіком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно.
З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25104001 від 21.01.2010 року квартира по АДРЕСА_1 належить на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12.06.2009 року на праві власності ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/3 частині кожному. Право власності зареєстровано за № 363 в книзі 709пр-191 (а. с. 14 - 15, 89 - 90).
Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 16.05.2008 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,105 га, яка розташована на території Кордонської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, СТ «Гідравлік-2» АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 (а. с. 18, 92).
Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6846781 від 28.03.2005 року право власності на Ѕ частку у квартирі по АДРЕСА_2 зареєстровано за № 675 в книзі 546пр-101 за ОСОБА_4 (а. с. 85).
Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ОСОБА_4 значиться власником автомобіля Hyundai Tucson, 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_4 (а. с. 94).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 42 років помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 (актовий запис № 5846) (а. с. 8, 78).
Після його смерті до Першої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини № 926 від 29.11.2016 року звернулася дружина ОСОБА_2 , яка повідомили, що інших спадкоємців, крім ОСОБА_1 , немає (а. с. 77).
23.11.2016 року з заявою № 927 до Першої одеської державної нотаріальної контори звернулась мати спадкодавця – ОСОБА_1 , у якій довела до відома, що від прийняття спадщини після смерті сина відмовляється на користь дружини померлого – ОСОБА_2 . Вказана заява містить відомості про те, що зміст ст. ст. 1268 - 1270, 1272 - 1275 ЦК України роз`яснено, особу заявника встановлено, справжність підпису та дієздатність перевірено (а. с. 77 - 77 зворотна сторона).
На підставі зазначеного, було зареєстровано спадкову справу № 393/2016, номер у спадковому реєстрі 59884625 (а. с. 80 – 80 зворотна сторона).
У зв`язку з ліквідацією Першої одеської державної нотаріальної контори всі спадкові справи передані до Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса.
Заповіту після своєї смерті ОСОБА_4 не залишив, тому спадкоємство його майна має здійснюватись за законом.
Відповідно до довідки № 173 від 24.01.2019 року, виданої за підписом начальника та бухгалтера дільниці № 2 КП «ЖКС «Хмельницький» ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею був зареєстрований та проживав її син ОСОБА_4 з дня народження ІНФОРМАЦІЯ_2 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 13).
Між учасниками справи виникли спадкові правовідносини щодо визнання заяви про відмову у прийнятті спадщини недійсною.
За правилами частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Частиною 1 статті 1273 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Частинами 5, 6 статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Статтею 1274 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом, а спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.
За приписами частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229 - 231, 233 ЦК України.
Згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів інших осіб.
Згідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями статей 77 - 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК (у редакції 2004 року), яка покладає на суд певні обов`язки щодо створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному й повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених цим кодексом.
У частиною 1 статті 60 ЦПК (у редакції 2004 року) встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього кодексу.
У статті 212 ЦПК (у редакції 2004 року) визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції. Позивачкою не надано достатніх доказів, які б свідчили про наявність передбачених статтями 225, 229 - 231, 233 ЦК України обставин, які б мали місце під час вчинення спірного одностороннього правочину (відмови ОСОБА_1 від прийняття спадщини). Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач пропустила строк на надання суду відзиву на позов, безпідставність прийняття такого відзиву судом першої інстанції, не заслуговують на увагу суду, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанції про безпідставність позову, не мають наслідком задоволення апеляційної скарги.
Посилання на доведеність факту щодо вади зору ОСОБА_1 , яка мала місце під час вчинення спірного првавочину, також не має наслідком задоволення апеляційної скарги, оскільки вада зору не є достатньою обставиною для задоволення вищевказаних вимог позову.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає представник апелянта в апеляційній скарзі.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги адвоката Караніклєвої Л.О., діючої від імені ОСОБА_1 , є безпідставними, а тому вказана апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Караніклєвої Л.О., діючої від імені ОСОБА_1 , у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Караніклієвої Людмили Олександрівни, діючої від імені ОСОБА_1 ,– залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2019 року– залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе