ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10699/20                                               Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Патратій О.В.,                                                                                   
                                                                                                                                    Суддя-доповідач Кобаль М.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року                                                                                м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                             Кобаля М.І.,
суддів                                                      Бужак Н.П., Костюк Л.О.
при секретарі                                             Хмарській К.І.
за участю
представника позивача, 3-ї особи:      Скок В.С.
представника відповідача:                   Крайньої Л.В.
представника 3-ї особи:                        Олексієнко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2020 року в справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІНВЕСТИЦІЇ» до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Джі Ем Сі Аллайенс ЛЛП», Київська міська рада, Міністерство культури та інформаційної політики України про визнання протиправними та скасування окремих положень містобудівних умов та їх обмежень, -
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДІНВЕСТИЦІЇ» (далі по тексту - позивач, ТОВ «БУДІНВЕСТИЦІЇ») звернулося до суду із адміністративним позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі по тексту - відповідач, Департамент) в якому просило визнати протиправним та скасувати пункт 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень №            11899/0/7-1-18 від 27.07.2018 року для проектування об`єкта будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями» по вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва, на земельній ділянці, яка розташована на перетині вул. Московської та Цитадельної (Цитадельна, 9-а) у Печерському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.08.2018 №761, в частині де зазначено 26,5 ?   ? 13,5 м.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2020 року зазначений адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18.10.2004 року між Київською міською радою, як орендодавцем, та ТОВ «БУДІНВЕСТИЦІЇ», як орендарем, укладено Договір оренди земельної ділянки.
Відповідно до вказаного договору, Київською міською радою на підставі рішення від 12.02.2004 року № 59-4/1269 передано в оренду (строкове платне користування) ТОВ «БУДІНВЕСТИЦІЇ» земельну ділянку, площею 1553 кв. м, в тому числі 412 кв. м в межах червоних ліній, розташовану на перетині вулиць Московської та Цитадельної ( вул. Цитадельна, 9-а (дев`ять «а») у Печерському районі м. Києва , з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями підземною автостоянкою, кадастровий номер 8000000000:82:186:0019.
Вищевказаний Договір оренди земельної ділянки зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 04.11.2004 за № 82-6-00243 у книзі записів державної реєстрації договорів.
30.12.2008 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 82-6-00535 зареєстровано угоду до Договору оренди земельної ділянки від 04.11.2004 № 82-6-00243, укладену між Київською міською радою, як орендодавцем, та ТОВ «БУДІНВЕСТИЦІЇ», як орендарем, якою внесено зміни до Договору оренди земельної ділянки від 04.11.2004 № 82-6-00243.
Зокрема, пункт 3.1 Договору викладено в наступній редакції: « 3.1. Договір оренди земельної ділянки площею 1141 (одна тисяча сто сорок один) кв. м укладено на 15 (п`ятнадцять) років. Договір оренди земельної ділянки в межах червоних ліній площею 412 (чотириста дванадцять) кв. м укладено на 5 (п`ять) років». Також, даною угодою продовжено на 5 (п`ять) років договір оренди земельної ділянки в межах червоних ліній площею 412 (чотириста дванадцять) кв. м.
22.05.2008 року між Київською міською радою, як орендодавцем, та ТОВ «ДЖІ ЕМ CI АЛЛАЙЕНС ЛЛП», як орендарем, укладено Договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого Київською міською радою на підставі рішення від 27.12.2007 № 1535/4368 передано в оренду (строкове платне користування) ТОВ «ДЖІ ЕМ CI АЛЛАЙЕНС ЛЛП» земельну ділянку, площею 0,2688 га, розташовану за адресою: вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва, з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-готельно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового призначення та підземним паркінгом, кадастровий номер 8000000000:82:186:0002.
Вищевказаний Договір оренди земельної ділянки зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 09.06.2008 року за № 82-6-00501 у книзі записів державної реєстрації договорів.
17.07.2018 року між Київською міською радою, як орендодавцем, та ТОВ «ДЖІ ЕМ CI АЛЛАЙЕНС ЛЛП», як орендарем, укладено Договір про поновлення договору оренди земельної ділянки. Даним договором поновлено на 10 (десять) років вищевказаний Договір оренди земельної ділянки.
Також, даним договором викладено в новій редакції підпункт 2.1 пункту 2 Договору оренди, яким передбачено, що об`єктом оренди є земельна ділянка, розміром 0,2688 га, розташована за адресою: вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, вид використання для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-готельно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового призначення та підземним паркінгом, кадастровий номер 8000000000:82:186:0002, категорія земель - землі житлової та громадської забудови.
Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, ТОВ «ДЖІ ЕМ CI АЛЛАЙЕНС ЛЛП» та ТОВ «БУДІНВЕСТИЦІЇ» отримано в Департаменті Містобудівні умови та обмеження № 11899/0/7-1-18 від 27.07.2018 для проектування об`єкта «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями» по вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва, на земельній ділянці, що розташована на перетині вул. Московської та Цитадельної (Цитадельна, 9-а) у Печерському районі, які затверджені наказом Департаменту № 761 від 09.08.2018 (далі по тексту - Містобудівні умови та обмеження №            11899/0/7-1-18 від 27.07.2018 року).
Так, у пункті 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень № 11899/0/7-1-18 від 27.07.2018 року зазначено, що умовна висота 26,5 ?   ? 13,5м за наданим містобудівним розрахунком. Остаточну висоту визначити проектною документацією з урахуванням оточуючої забудови, за умови дотримання нормативних відстаней від оточуючих будівель і споруд, за висновками історико-містобудівного обґрунтування, розробленого та погодженого згідно законодавства.
Не погоджуючись з вказаним положенням пункту 1 (в частині умовної висоти) розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень №            11899/0/7-1-18 від 27.07.2018 року, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що таке положення не відповідає законодавству України, будівельним нормам, стандартам і правилам а також суперечить містобудівній документації на місцевому рівні, позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями» по вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва», яке планують здійснювати ТОВ «БУДІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ДЖІ ЕМ СІ АЛЛАЙЕНС ЛЛП» на земельних ділянках з кадастровими номерами 8000000000:82:186:0002 та 8000000000:82:186:0019, відповідає цільовому призначенню цих земельних ділянок, а тому    пункту 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень № 11899/0/7-1-18 від 27.07.2018   є протиправним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Законом України «Про охорону культурної спадщини» та Законом України «Про Державний земельний кадастр».
Усі нормативно-правові акти в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно з п. 8 ч. 1   ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.
Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 26 та ч. 8 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.
Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.
Приписами ч. 3   ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: 
1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 
2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 
3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М            1:2000; 
4) витяг із Державного земельного кадастру.
Відповідно до ч. 5   ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження містять: 
1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; 
2) інформацію про замовника; 
3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; 
4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах; 
5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; 
6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); 
7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; 
8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони); 
9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж. Перелік зазначених умов є вичерпним.
Тобто, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, які є одними із основних вихідних даних для проектування, серед іншого, повинні містити гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах.
Так, оскаржуваним положенням пункту 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень № 11899/0/7-1-18 від 27.07.2018 встановлено обмеження у гранично допустимій висоті для об`єкта будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями» по вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва, на земельній ділянці, яка розташована на перетині вул. Московської та Цитадельної (Цитадельна, 9-а) у Печерському районі м. Києва, на рівні 26,5 ?   ? 13,5 м, у зв`язку з чим ТОВ «ДЖІ ЕМ СІ АЛЛАЙЕНС ЛЛП» та ТОВ «БУДІНВЕСТИЦІЇ», відповідно до вимог ст. ст.   26   та    29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зобов`язані дотримуватись вказаного положення Містобудівних умов та обмежень №   11899/0/7-1-18 від 27.07.2018.
Рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року № 370/1804 затверджено Генеральний план міста Києва та проект планування його приміської зони на період до 2020 року.
Відповідно до Розділу 5. «Функціонально-планувальна організація» Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, функціонально-планувальна організація столиці в проектних межах передбачає формування компактних сельбищних і житлових районів, збалансованих за розселенням, місцями праці, обслуговування і рекреацією. Утворення сельбищно-виробничих планувальних зон передбачає організацію взаємозумовлених угрупувань житлових, виробничих і ландшафтно-рекреаційних районів. На проектний період визначено 8 планувальних зон, а саме:
1 - Центральна планувальна зона;
2 - Південна планувальна зона;
3 - Західна планувальна зона;
4 - Північна планувальна зона;
5 - Північна лівобережна планувальна зона;
6 - Східна планувальна зона;
2а - Планувальна зона сельбищного району Ходосівка-Підгірці;
4а - Планувальна зона сельбищного району Вишгород.
Перспективи функціонально-планувальної організації передбачають відтворення архітектурно-художнього колориту Києва, збереження історико-культурної спадщини та історичного ландшафту Центральної планувальної зони з обмеженням висоти будівель, що споруджуються згідно спеціальних обґрунтувань, але не вище двадцяти семи метрів від поверхні землі.
Водночас, інші положення згаданого генерального плану не містять обмежень щодо верхньої межі граничнодопустимої висоти забудови на території міста.
З викладеного вбачається, що положеннями Розділу 5. «Функціонально-планувальна організація» Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, встановлено обмеження висоти будівель на рівні - не вище двадцяти семи метрів від поверхні землі, з метою відтворення архітектурно-художнього колориту Києва, збереження історико-культурної спадщини та історичного ландшафту, саме для об`єктів, які розташовані в Центральній планувальній зоні.
Обґрунтовуючи помилковість висновків відповідача щодо обмеження умовної висоти для об`єкта будівництва на рівні 26,5 ?   ? 13,5 м, позивач зазначив, що об`єкт будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями» по вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва, на земельній ділянці, яка розташована на перетині вул. Московської та Цитадельної (Цитадельна, 9-а) у Печерському районі м. Києва, не знаходиться в межах Центрального історичного ареалу м. Києва, а також не знаходиться в Центральній планувальній зоні м. Києва.
Щодо відсутності підстав вважати, що об`єкт будівництва знаходиться в межах Центрального історичного ареалу м. Києва, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Дана земельна ділянка не відноситься до земель, які відповідно до Розділу 7 «Збереження та охорона історико-культурної спадщини» передбачені Генеральним планом міста Києва.
Нормативно-правовим актом, який регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, є Закон України «Про охорону культурної спадщини».
У   статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», серед іншого, наведено визначення наступних термінів:
зони охорони пам`ятки - встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання;
історичне населене місце - населене місце, яке зберегло повністю або частково історичний ареал і занесене до Списку історичних населених місць України;
історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.
Приписами п. 7 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини, у тому числі, належить надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках місцевого значення, історико-культурних заповідних територіях та в зонах їх охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм та проектів, реалізація яких може позначитися на стані об`єктів культурної спадщини.
При цьому, відповідно до ч. 1   ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.
Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.
Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.
Згідно з ч. 3   ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України.
Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України.
Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.
Відповідно до ч. 4   ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.
З аналізу викладених норм вбачається, що з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України.
Місто Київ внесено до Списку історичних населених місць України (міста і селища міського типу), який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 878.
На виконання вказаних положень Закону України «Про охорону культурної спадщини»,   постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318, затверджено Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць (далі по тексту - Порядок № 318).
Відповідно до п. 1 Порядку № 318, історичні ареали визначаються тільки в населених місцях, що занесені до Списку історичних населених місць України, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 4 Порядку № 318, відповідальними за визначення меж та режимів використання історичних ареалів є Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини.
Пунктом 5 Порядку № 318 передбачено, що межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць.
Згідно з п. 10 Порядку № 318 передбачено, що історичний ареал є спеціально виділеною у населеному місці територією історико-культурного значення із затвердженими межами, яка повинна фіксуватися в усіх землевпорядних і містобудівних документах та розглядатися як специфічний об`єкт містобудівного проектування.
Відповідно до п. 12 Порядку № 318, визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури.
Отже, межі історичних ареалів міста Києва, як історичного населеного місця України, визначаються науково-проектною документацією, погодженою відповідним органом місцевого самоврядування та затвердженою Мінкультури.
Відповідно до ч. ч. 1, 10   ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.
З аналізу наведених норм вбачається, що Генеральний план м. Києва є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, яка затверджується Київською міською радою та не є науково-проектною документацією, в розумінні положень ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318.
Межі та режими використання історичного ареалу міста Києва визначені діючим Генеральним планом міста Києва та проектом планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженим рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804. 
Разом з тим, станом на момент видачі Містобудівних умов та обмежень № 11899/0/7-1-18 від 27.07.2018, так і на момент розгляду судом даної справи, відсутні відомості щодо подання історико-містобудівного опорного плану, який входить до складу згаданого Генерального плану м. Києва, на розгляд до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони культурної спадщини.      
Як вбачається з офіційного веб-сайту Міністерства культури України, дію наказу Мінкультури від 21.10.2011 року № 912/0/16-11 щодо затвердження меж зон охорони пам`яток та історичних ареалів м. Києва зупинено.
Верховний Суд у постанові від 27.02.2019 по справі № 826/5755/17 дійшов висновку,   що   межі історичного ареалу міста Києва не затверджено Міністерством культури України, у відповідності до вимог статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини»   та Порядку № 318.
Про відсутність затверджених меж історичного ареалу міста Києва, дійшов висновку також   Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 03.04.2020 року в справі № 640/21505/18.
Аналогічна позиція у подібних правовідносинах викладена у   постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №813/4993/15.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, станом на момент виникнення спірних правовідносин, а також станом на момент розгляду судом даної справи, межі історичного ареалу міста Києва, як історичного населеного місця України, як того вимагають положення            Закону України «Про охорону культурної спадщини», з урахуванням приписів Порядку № 318, не затверджені на законодавчому рівні.
З огляд на те, що межі та режими використання історичного ареалу м.            Києва не затверджено у встановленому законом порядку, відсутні правові підстави вважати, що об`єкт будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями» по вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва, на земельній ділянці, яка розташована на перетині вул.            Московської та Цитадельної (Цитадельна, 9-а) у Печерському районі м. Києва, знаходиться в межах Центрального історичного ареалу м. Києва.
Щодо відсутності підстав вважати, що об`єкт будівництва знаходиться в Центральній планувальній зоні м. Києва, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» наведено визначення терміну «план зонування території (зонінг)», відповідно до якого - це містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
Відповідно до ч. 1   ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Частинами 1-4 статті 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.
План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.
Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 
1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 
2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 
3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 
4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 
5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 
6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 
7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів.
Параметри використання території та будівель, запропонованих для розташування у межах декількох земельних ділянок або окремої земельної ділянки, зокрема функціональне призначення, граничні поверховість та площа забудови, можливе розміщення на ділянці, є обов`язковими для врахування під час зонування відповідної території.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», план зонування території затверджується на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради протягом 30 днів з дня його подання.
Під час розгляду даної справи,  встановлено з інформації, яка міститься на офіційному веб-сайті Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що 20.09.2012 року Київською міською радою прийнято рішення № 69/8353, яким вирішено розробити План зонування території центральної планувальної зони міста Києва та інших частин міста, проект розміщення першої черги будівництва та подати на затвердження до Київської міської ради в установленому порядку, забезпечивши узгодженість містобудівної документації з Генеральним планом м. Києва.
13.11.2013 року Київською міською радою прийнято рішення № 518/10006 про затвердження Міської програми створення (оновлення) містобудівної документації у м. Києві.
З розділу 1 Міської програми створення (оновлення) містобудівної документації у м. Києві вбачається, що на момент прийняття Київською міською радою вказаного рішення, відсутні затверджені плани зонування територій та детальні плани територій.
На офіційному веб-сайті Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за посиланням: https://kga.gov.ua/index.php розміщено проект Плану зонування території центральної планувальної зони міста Києва, розроблений КО «Київгенплан», на підставі            рішення Київської міської ради № 69/8353 від 20.09.2012.
Однак, станом на момент видачі Містобудівних умов та обмежень № 11899/0/7-1-18 від 27.07.2018 року, і станом на момент розгляду судом даної справи, План зонування території центральної планувальної зони міста Києва не затверджений Київською міською радою, відповідно доч. 8 ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку  про відсутність  правових підстав вважати, що земельна ділянка, розташована на перетині вул. Московської та Цитадельної (Цитадельна, 9-а) у Печерському районі м. Києва, знаходиться в центральній планувальній зоні міста Києва, у зв`язку з чим у позивача відсутній обов`язок дотримуватись обмежень в частині граничної висоти будівель, встановлених для центральної планувальної зони.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що для отримання Містобудівних умов та обмежень позивач, разом з іншими документами, надавав відповідачу копію Містобудівного розрахунку, розробленого Архітектурним бюро О. Володарської для об`єкта будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями» по вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва, замовниками якого є ТОВ «ДЖІ ЕМ СІ АЛЛАЙЕНС ЛЛП» та ТОВ «БУДІНВЕСТИЦІЇ».
Так, в пункті 6 розділу «Розрахунок містобудівних обмежень» вказаного Містобудівного розрахунку визначено, що умовна висота будівлі складає 70,8 м, гранична висота будівлі - 80 м, а її поверховість становить 23 поверхи.
Вказані показники відповідають встановленим державним будівельним нормам і правилам, а саме ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення».
З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає необґрунтованими  посилання Департаменту в оскаржуваному пункті 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень № 11899/0/7-1-18 від 27.07.2018 на те, що умовна висота « 26,5 ??   ? 13,5м» визначена за наданим містобудівним розрахунком, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, умовна висота будівлі, згідно даних містобудівного розрахунку, становить 70,8 м.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про безпідставне  обмеження Департаментом в пункті 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень №            11899/0/7-1-18 від 27.07.2018 висоти об`єкта будівництва на рівні « 26,5 ?   ? 13,5м».
Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що пункт 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» Містобудівних умов та обмежень №            11899/0/7-1-18 від 27.07.2018 для проектування об`єкта будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями» по вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва, на земельній ділянці, яка розташована на перетині вул. Московської та Цитадельної (Цитадельна, 9-а) у Печерському районі м. Києва, затверджених наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.08.2018 № 761, в частині де зазначено: « 26,5 ?   ? 13,5м», є протиправним та підлягає скасуванню.
Стосовно того, що Генеральним планом міста Києва та проектом планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженим рішенням Київської міської від 28.03.2002 № 370/1804, земельна ділянка, яка розташована на перетині вул.            Московської та Цитадельної (Цитадельна, 9-а) у Печерському районі м. Києва, за функціональним призначенням віднесена до території житлової середньо- та малоповерхової забудови, а також частково до території громадських будівель та споруд, суд апеляційної інстанції  зазначає наступне.      
Відповідно до ч. 1   ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Частиною 1   статті 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»   передбачено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.
Частиною 1 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Відповідно до пункту 1.1 ДБН Б. 1-3-97 «Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження генеральних планів міських населених пунктів», затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 25 вересня 1997 року № 164 (чинного на час прийняття Київрадою рішення від 28 березня 2002 року № 370/1804, яким затверджено Генеральний план м. Києва), генеральний план міста, селища є основним планувальним документом, який встановлює в інтересах населення та з врахуванням державних завдань напрямки і межі територіального розвитку населеного пункту, функціональне призначення і будівельне зонування території, містить принципові рішення щодо розміщення об`єктів загальноміського або загальноселищного значення, організації вулично-дорожньої мережі і дорожнього руху, інженерного обладнання, інженерної підготовки і благоустрою, захисту території від небезпечних природних і техногенних процесів, охорони природи та історико-культурної спадщини, черговості освоєння території. Генеральний план міста, селища є основним видом містобудівної документації з планування території населеного пункту, призначеним для обґрунтування (розроблення та реалізації) довгострокової політики органу місцевого самоврядування в питаннях використання і забудови території.
Відповідно до пункту 3.12 ДБН Б. 1-3-97, на основному кресленні генерального плану вказують існуючий стан та пропозиції щодо архітектурно-планувальної організації і функціонального зонування, використання та забудови територій населеного пункту.
Відповідно до п. 4.3. ДБН Б.1.1.-15:2012 «Склад та зміст генерального плану населеного пункту», генеральний план визначає основні принципи і напрямки планувальної організації та функціонального призначення території, формування системи громадського обслуговування населення, організації вулично-дорожньої та транспортної мережі, інженерного обладнання, інженерної підготовки і благоустрою, цивільного захисту території та населення від небезпечних природних і техногенних процесів, охорони навколишнього природного середовища, охорони та збереження культурної спадщини та традиційного характеру середовища історичних населених пунктів, а також послідовність реалізації рішень, у тому числі етапність освоєння території.
Згідно з ч. ч. 1, 2   ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.
Частинами 1, 4 статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.
Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.
Детальний план території серед іншого визначає функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.
Таким чином, з аналізу наведених норм вбачається, що Генеральним планом визначаються напрямки функціонального призначення території, але не визначається саме її функціональне призначення, тобто Генеральний план передбачає розвиток напрямків використання територій міста, а не її стале використання.
Аналогічна правова позиція, яка є обов`язковою для суду першої інстанції, викладена в   постанові Верховного Суду від 26.04.2019 року по справі № 826/11046/16.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що функціональне призначення території встановлюється планом зонування території та/або детальним планом території, станом на момент видачі Містобудівних умов та обмежень № 11899/0/7-1-18 від 27.07.2018, так і станом на дату розгляду судом даної справи, відсутні.
Відповідно до п. 3.4. ДБН Б.1.1-14:2012 «Склад та зміст детального плану території», функціональне використання (призначення) території - це використання території за переважними функціями (багатофункціональна, громадська, житлова, промислова тощо), що існує або встановлюється містобудівною документацією, та наявність інших супутніх функцій, які не суперечать функціям, що переважають.
Визначення ж цільового призначення земельної ділянки наведено в   Законі України «Про землеустрій», відповідно до ст. 1 якого цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких землі житлової та громадської забудови.
Статтею 38 Земельного кодексу України   передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Статтею 96 Земельного кодексу України передбачено, що землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням.
Зі змісту ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України вбачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Згідно з ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Суд апеляційної інстанції наголошує, термін «цільове призначення земельної ділянки (категорія земель та певний вид використання земельної ділянки в межах відповідної категорії земель)» в розумінні Земельного кодексу України та «функціональне призначення території» в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»   та Генерального плану м. Києва, як містобудівної документації, розробленої відповідно до містобудівного законодавства та державних будівельних норм, не є тотожними і однорідними поняттями в регулюванні земельних правовідносин, оскільки в межах певної функціональної території міста Києва, визначеної містобудівною документацією, зокрема Генеральним планом м. Києва, можуть бути різні цільові призначення земельних ділянок.
Крім того, вони мають різне законодавче визначення та нормативне регулювання, а саме: функціональне призначення території визначається містобудівною документацією, в той час як віднесення землі до тієї чи іншої категорії здійснюється за рішеннями органів місцевого самоврядування, цільове призначення встановлюється на підставі документації із землеустрою та фіксується в правовстановлюючих документах на землю.
Крім того,   статтею 193 Земельного кодексу України передбачено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів.
Статтею 194 Земельного кодексу України унормовано, що призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.
Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.
Враховуючи вищевикладені приписи законодавства, інформація з Держгеокадстру є належним доказом правового статусу земельної ділянки.
Аналогічна правова позиція, яка є обов`язковою для суду першої інстанції, викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2019 по справі № 926/1059/18, від 14.03.2019 по справі № 926/1057/18.
Під час розгляду справи встановлено, що згідно інформації з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:186:0002, що розташована за адресою: м. Київ, Печерський р-н, вул. Московська, 43/11 (літера «А»), користувачем якої є ТОВ «ДЖІ ЕМ СІ АЛЛАЙЕНС ЛЛП», відноситься до категорії земель - землі житлової та громадської забудови; вид використання - для будівництва, обслуговування та експлуатації житлово-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною автостоянкою; та має цільове призначення:    2.10 Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.
У свою чергу, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:186:0019, що розташована за адресою: м. Київ, Печерський р-н, перетин вулиць Московської та Цитадельної (вул. Цитадельна, 9-а), користувачем якої є ТОВ «БУДІНВЕСТИЦІЇ», відноситься до категорії земель - землі житлової та громадської забудови; вид використання - для будівництва, обслуговування та експлуатації житлово-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною автостоянкою; та має    цільове призначення: 02.07 Для іншої житлової забудови.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції,  що встановлене в Генеральному плані м. Києва функціональне призначення - територія житлової середньо- та малоповерхової забудови, а також територія громадських будівель та споруд, не є цільовим призначенням земельної ділянки. 
Відомості щодо цільового призначення земельної ділянки, відповідно до законодавства, відображаються у Державному земельному кадастрі, а не Генеральному плані м. Києва, який, в силу приписів ч. 1   ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», розробляється з урахуванням його даних.
Отже, «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями» по вул. Московська, 43/11 (літера «А») у Печерському районі м. Києва», яке планують здійснювати ТОВ «БУДІНВЕСТИЦІЇ» та ТОВ «ДЖІ ЕМ СІ АЛЛАЙЕНС ЛЛП» на земельних ділянках з кадастровими номерами 8000000000:82:186:0002 та 8000000000:82:186:0019, відповідає цільовому призначенню цих земельних ділянок, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Аналізуючи оскаржувані рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».
Щодо інших доводів       апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                             Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 01.12.2020 року