ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Кушнова А.О.
                                                                                                      Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2020 року                                                                                Справа № 320/3507/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді          Епель О.В., 
суддів:                                    Карпушової О.В., Степанюка А.Г., 
за участю секретаря           Лісник Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі 

за позовом           ОСОБА_1 

до Головного управління Державної податкової служби у Київській області

про                     визнання протиправною та скасування вимоги, 

В С Т А Н О В И В :

          Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.02.2019 №  Ф-9609-17/3500.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2020 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 08.02.2019 № Ф-9609-17/3500 в частині нарахування позивачу суми боргу з єдиного соціального внеску в розмірі 20664,78 грн.
У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення в частині задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що в період з 2017 року по 2018 рік, за який контролюючим органом позивачу нараховано суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 18276,72 грн., останній перебував у трудових відносинах як найманий працівник, роботодавцями за нього сплачувався єдиний внесок і доказів здійснення позивачем у цей період підприємницької діяльності суду не надано, а також з того, що відповідачем не надано ані доказів, ані обґрунтованих пояснень щодо походження складової спірної заборгованості позивача в розмірі 2388,06 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та відмовити в задоволенні позову повністю, наполягаючи на правомірності вимоги від 08.02.2019 № Ф-9609-17/3500 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску і зазначаючи, що засобами єдиної інформаційної системи ДПС автоматично сформовано спірну заборгованість позивача. 
Крім того, апелянт зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом у цій справі.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
          Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
          Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи,  колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 11.09.2012 був зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі - ФОП) та перебував на обліку в ГУ ДПС у Київській області (Білоцерківське управління) як платник податків з 12.09.2012 по 27.03.2019 на спрощеній системі оподаткування.
З 13.10.2015 ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ТОВ «ТТрейд» (ідентифікаційний код 38080119), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Петра Чаадаева, 26, працюючи на посаді менеджера зі збуту.
08.02.2019 ГУ ДФС у Київській області на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9609-17/3500, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску станом на 31.01.2019 складає 26881,33 грн., з яких 26711,33 грн. - сума недоїмки, 170,00 грн. - сума штрафу.
Борг позивача, зазначений у вимозі про сплату боргу (недоїмки) 08.02.2019 №Ф-9609-17/3500 складається з:
- єдиного внеску, нарахованого та переданого у вигляді сальдових залишків від Пенсійного фонду України до Міністерства доходів і зборів України у сумі 2388,06 грн., за І-ІІ квартал 2013 року та штрафні санкції (1024,03 грн. + 1194,03 грн. + 170,00 грн. штрафні санкції);
- єдиного внеску, нарахованого відповідачем за ІІІ квартал 2013 року (граничний термін сплати   21.10.2013) в сумі 1194,03 грн., за IV квартал 2013 року (граничний термін сплати 20.01.2014) в сумі 1218,67 грн.; за І квартал 2014 року (граничний термін сплати 22.04.2014) в сумі 1267,95 грн.; за ІІ квартал 2014 року (граничний термін сплати 21.07.2014) в сумі 1267,95 грн.; за ІІІ квартал 2014 року (граничний термін сплати 20.10.2014) в сумі 1267,95 грн.;
- єдиного внеску, нарахованого відповідачем за 2017 рік (граничний термін сплати 09.02.2018) в сумі 8448 грн. (704 грн. (за місяць). х 12); за І квартал 2018 року (граничний термін сплати 19.04.2018) в сумі 2457,18 грн. (819,06 грн. х 3 місяці); за IІ квартал 2018 року (граничний термін сплати 19.07.2018) в сумі 2457,18 грн. (819,06 грн. х 3 місяці); за ІІІ квартал 2018 року (граничний термін сплати 19.10.2018) в сумі 2457,18 грн. (819,06 грн. х 3 місяці); за ІV квартал 2018 року (граничний термін сплати 21 січня 2019)   в сумі 2457,18 грн. (819,06 грн. х 3 місяці).
27.03.2019 позивачем припинено підприємницьку діяльність ФОП за власним рішенням, про що свідчить відповідний реєстраційний запис від 27.03.2019 № 23530060002026588 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
15.04.2019, не погодившись із вказаною вимогою в частині нарахування суми недоїмки у розмірі 26711,33 грн., ОСОБА_1 надіслав на адресу Державної фіскальної служби України скаргу про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.02.2019 № Ф-9609-17/3500 по ЄСВ на суму 26711,33 грн.
Зазначена скарга рішенням ДФС України про результати розгляду скарги від 17.05.2019 № 22968/6/99-99-11-0502-25 залишена без задоволення з тих підстав, що її подано з порушенням законодавчо встановленого 10-денного строку.
Позивач, вважаючи вимогу податкового органу від 08.02.2019 № Ф-9609-17/3500 протиправною, а свої права порушеними, звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України) та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою  наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449  у редакції  наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469, (далі -  Інструкція № 449).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом № 2464-VI.
До вказаного  Закону  з 01.01.2017  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII  внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.
У статті 1 Закону № 2464-VI закріплено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому  законом  порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього  Закону  зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої  статті 4 Закону №  2464-VI  платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої  статті 7 Закону № 2464-VI  єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Частиною п`ятою  статті 8 Закону № 2464-VI  передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у  статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної  статтею 7 цього Закону  бази нарахування єдиного внеску.
За приписами частини четвертої  статті 25 Закону № 2464-VI  орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені  Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених  Законом, є недоїмкою.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.
Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.
Протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.
У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.
Пунктом 4  Інструкції № 449  регламентовано право контролюючих органів формувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.
Облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів є також самостійною підставою для формування вимог, як і акти перевірки чи податкова звітність.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що фізичні особи-підприємці, які застосовують спрощену систему оподаткування, сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні.
Разом з тим, аналізуючи доводи апелянта та перевіряючи рішення суду першої інстанції у межах апеляційних вимог (у частині щодо задоволення позовних вимог), колегія суддів звертає увагу на те, що частина спірної суми заборгованості в розмірі 18276,72 грн. нарахована відповідачем за період з 2017 року по 2018 рік, тобто за період, в який позивач працював за трудовим наймом і роботодавцем за нього сплачувалися відповідні внески з ЄСВ. 
Водночас, доказів здійснення позивачем у цей період додатково підприємницької діяльності апелянтом не надано.
Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).
У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).
Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов`язань, та правомірність прийняття свого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для колегії суддів при вирішенні даної справи.
Разом з тим, нарахування позивачу ЄСВ додатково як ФОП за період, коли він працював за трудовим наймом і за нього регулярно сплачувався єдиний внесок, фактично свідчить про подвійне оподаткування і призводить до покладення на позивача додаткового невиправданого майнового тягаря.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що аналіз положень законодавства, яким врегульовано порядок та підстави сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, надає підстави стверджувати, що воно не містить відповідної чіткої норми, якою б було врегульовано особливості сплати ЄСВ особою, яка зареєстрована як ФОП, але працює за наймом.
Судова колегія також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 11.04.2013 по справі «Вєренцов проти України», в якому Суд зазначив, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.
Крім того, у рішенні від 03.04.2008 по справі «Корецький та інші проти України», ЄСПЛ наголосив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної  влади  у права особи.
У рішенні від 09.01.2013 по справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkov v. Ukraine), заява № 21722/11 ЄСПЛ наголошено, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи «доброго врядування» і «належної адміністрації».
Також, у п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). При цьому, Суд наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року).
Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.
З огляду ну викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності визначення позивачу заборгованості з ЄСВ за 2017-2018 роки в розмірі 18276,72 грн.
Щодо нарахування спірної заборгованості з ЄСВ в розмірі  2388,06 грн. колегія суддів зазначає, що дійсно в ІКП позивача обліковується вказана сума заборгованості, але ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність нарахування такої заборгованості та взагалі підстави її виникнення.
Доводи апелянта щодо правомірності вимоги від 08.02.2019 № Ф-9609-17/3500 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску і твердження про те, що засобами єдиної інформаційної системи ДПС автоматично сформовано спірну заборгованість позивача, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні.
Посилання апелянта на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, судова колегія також вважає необґрунтованими, оскільки апелянтом ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження не було надано доказів щодо своєчасності отримання позивачем копії спірної вимоги про сплату недоїмки.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що таке питання було предметом судового розгляду в суді першої інстанції та досліджувалося судом.
При цьому, судова колегія враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні по справі «Bellet v. France», про те, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні ЄСПЛ від 27.06.2000 у справі «Ілхан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.
Аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Державної податкової служби у Київській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
          Судові витрати, які були понесені позивачем, відповідно до ст. 139 КАС України, відшкодуванню не підлягають.
          Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 03 листопада 2020 року.

Головуючий суддя          

Судді: