КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/18159/19                                                          
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12312/2020

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
18 листопада 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Семенюк Т.А.,
за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року у складі судді Ул`яновської О.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,- 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд із з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  в розмірі 30 000 грн., щомісячно, починаючи з дати подання позову і до повноліття дітей.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі у якому у них народилися двоє дітей, однак позивач проживає окремо у своєї матері, а діти знаходяться на її утриманні, оскільки відповідач відмовився забезпечувати фінансово дітей після того, як позивач відмовилася проживати на його умовах, при цьому у відповідача є свій бізнес, що оформлений на інших осіб, а також нерухомість, тому у нього є можливість для надання повного фінансового забезпечення спільних дітей.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/3 частини від усіх видів (доходів) заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.09.2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2020 року заяву представника відповідача ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.
Зокрема вказано, що суд першої інстанції не врахував дохід відповідача, не розглянув клопотання  про витребування доказів та залучення свідків, що були подані разом із запереченням на відзив, що є порушенням норм закону.
Вказано, що оскільки дохід позивача перевищує 150 000 грн., а тому аліменти на утримання дітей в розмірі 30 000 грн. є адекватними.
 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
 
В судове засідання учасники  справи не з`явилися, про день та час судового  розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, будь-яких клопотань щодо неможливості явки з поважних причин не повідомили  (а.с. 104, 107), а тому колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутність сторін та їх представників,  за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Одночасно з апеляційною скаргою  ОСОБА_8 подано клопотання про допит свідків з посиланням на те, що свідки дадуть пояснення про наявність у  ОСОБА_2 свого бізнесу, оформленого на інших осіб, а також про витребування з  АТ КБ «ПриватБанк»  інформації про стан рахунків відповідача за останні шість місяців.
Між тим, колегія суддів не вбачає підстав до задоволення заявлених клопотань. При цьому, виходить з того, що покази свідків не можуть бути належним  та допустимим доказом доведення факту зайняття боржником  господарською діяльністю, окрім тією, що матеріалами справи доведена (а.с.30).
А щодо клопотання про витребування доказів,  - то   в порушення положень ч.1 ст.84 ЦПК України до справи не долучено матеріалів на підтвердження неможливості самостійно надати  заявлені у клопотанні докази.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Як убачається з матеріалів справи, батьками дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сторони по справі (а. с. 10, 11).
Відповідно до  наказу № 2-К від 18.01.2011 року ОСОБА_2 прийнятий на посаду директора ТОВ «Аларт Інвест» з посадовим окладом згідно штатного розпису (а. с. 30).
З довідки про середню заробітну плату від 26.09.2001 року № 1266 вбачається, що ОСОБА_2 з квітня по вересень отримав заробітну плату на загальну суму 12 600 грн. (а. с. 31).
Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07.11.2019 року постановлено стягувати з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_8   аліменти у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення  донькою ОСОБА_4 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 включно (а. с. 49, 50).
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 районний суд, приймаючи до уваги приписи ст. 183 Сімейного кодексу України, прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання дітей аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно і до досягнення ними повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме принципам розумності та справедливості, а також того, що позивач працює, має постійні доходи.
 
З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.
 
 Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною першою статті 3 цієї Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За положеннями частин 1, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дітей, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд.
Встановлено, що діти сторін проживають  разом з матір`ю, - ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Суд апеляційної інстанції враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дітей, а особливо на перших роках їх життя, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.
Зазначене призводить до дисбалансу у обов`язках батьків, чому кореспондується право одного з батьків подати позов до суду для спонукання іншого з батьків брати участь у витратах на дітей.
 
Звертаючись до суду із  позовом та обґрунтовуючи розмір аліментів, у сумі 30 000 грн., позивачка свої вимоги обґрунтовує фактичної наявності у нього у власності  декількох господарюючих об`єктів й можливістю  надавати дітям саме таку матеріальну допомогу.
Разом з тим, до справи не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження отримання ним доходів, окрім заробітної плати у ТОВ «Аларт Інвест».
Відповідно до долученої до справи довідки, виданої ТОВ «Аларт Інвест», відповідач перебуває у трудових відносинах з товариством на посаді директора (а.с.30).
Інших належних та допустимих доказів перебування у його власності іншого   рухомого або нерухомого майна, майна, до справи не долучено.
Отже, відповідач працює, отримує постійні доходи, а тому колегія суддів визнає обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав до часткового задоволення позову й визначення аліментів  у частці від доходу боржника.
Також не встановлено наявність у справі інших обставин, які давали б підстави уважати про значні доходи відповідача.
За таких обставин, аліменти на утримання дітей в розмірі 30 000 грн., які просить стягнути позивачка є надмірними, та не відповідають матеріальній можливості відповідача надавати матеріальну допомогу у заявленому розмірі.
Окрім цього, у нормах сімейного законодавства імперативної норми заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, не має.
Враховуючи ту обставину, що відповідач працює, отримує постійні доходи, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки районного суду про необхідність  визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з боржника, у вигляді 1/3 частки з усіх  його доходів.
Колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги про порушення судом положень процесуального права у зв`язку з не вирішенням  клопотання про допит свідків. При цьому, колегія суддів враховує характер дій  представника позивача, який жодного разу  не з`явившись у судові засідання,  спочатку  просив розглядати справу у відсутність позивача (а.с.57), а надалі - відкласти розглядом  у зв`язку з  запровадженням карантину, не наполягаючи на розгляді клопотання (а.с.67).
Доводи апеляційної скарги про не вирішення судом клопотання про витребування доказів колегія судді відхиляє, остільки  указане клопотання не містить резолютивної частини та підпису особи, яка його подала (а.с.53).
 
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
 
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає  рішення  районного суду таким, що  відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення поданої по справі апеляційної скарги.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року залишити без змін.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                            
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає,  окрім  випадків,  передбачених   положеннями  ч.3    ст. 389 ЦПК України.
 
Повне судове рішення складено 23 листопада 2020  року.
 
Суддя-доповідач:   
 
Судді: