Номер провадження: 22-ц/813/1389/20 
Номер справи місцевого суду: 501/4799/13-ц
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.
суддів колегії: Громіка Р.Д., 
Дрішлюка А.І.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 березня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,–
 
В С Т А Н О В И В:
 
17 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до  суду із  позовними  вимогами  до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 130 949,80 грн. та моральної шкоди в розмірі 400 000,00 грн., обґрунтовуючи їх  тим, що 15 квітня 2010 року о 10-00 ранку відповідач ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом, порушив Правила дорожнього руху, внаслідок чого спричинив тяжкі тілесні ушкодження матері позивача ОСОБА_3 , від яких вона ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.08.2011р. відповідача була звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з амністією та кримінальну справу закрито. Позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 400 000 грн., у зв`язку із загибеллю матері і матеріальну шкоду у вигляді витрат на поховання 27 667,32 грн., на її лікування в розмірі 54 701,48 грн., за пошкодження автомобіля «Daewoo Matiz», номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 47 081,00 грн. згідно висновку експерта №10 від 01.06.2010р. (т.1, а.с. 2-6).
Адвокат Дубінчук Жанна Михайлівна в інтересах позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила їх задовольнити з правових підстав визначених у позовній заяві. 
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав його невинуватості у смерті матері позивача, необґрунтованості і незаконності заявленої майнової шкоди, та просив відмовити у задоволенні позову.
Адвокат Папенко Руслан Станіславович в інтересах відповідача ОСОБА_4  в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимог про відшкодування матеріальних збитків, в тому числі вартості пошкодженого а/м «Daewoo Matiz», витрат на лікування, витрат на поховання, витрат на експертизу і витрат на послуги евакуатора. Також вказав, що оскільки позивач не погодився із визнанням даного транспортного засобу фізично знищеним і залишив його собі, то йому повинна бути сплачена шкода виходячи із вартості автомобіля до ДТП за мінусом вартості автомобіля після пошкодження, але так як даний автомобіль вже був проданий позивачем, то встановити вартість в пошкодженому стані не є можливим, а це свідчить про незаконність заявлених вимог про відшкодування повної вартості майна і їх недоведеність. У задоволенні позовних вимог просить відмовити (т.1 а.с. 144-150).
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Розгляд справи призначено на 16 грудня 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим  розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 28 грудня 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу адвоката Папенко Р.С. в інтересах відповідача ОСОБА_2 , у поясненнях на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно із частиною першою  статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 2 та 5 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі  (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана  одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно із частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.  Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Таким чином, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.
Разом із тим вартість усунення інших негативних наслідків має розумно відповідати межам порушеного права, за захистом якого спрямоване звернення позивача  до суду.
Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 15 квітня 2010 року приблизно о 10.00 год. на автодорозі с. Великодолинське – м. Іллічівськ, Овідіопольського району Одеської області, відповідач ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_2 , порушивши п.п. 2.3б, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху, допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 .. 
В результаті зіткнення автомобіль «Daewoo Matiz» отримав механічні пошкодження, а водій ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження (т. 1, а.с. 13-17), внаслідок яких перебувала на стаціонарному лікуванні в Іллічівській басейновій лікарні на водному транспорті, з 15.04.2010р. по 28.04.2010р. у травматологічному відділенні, з 16.06.2010р. по 10.07.2010р. у неврологічному відділенні (т.1, а.с. 202), та, згідно наданої історії хвороби (т. 1, а.с. 201) з 28.04.2010р. по 16.06.2010р. в 411 госпіталі м. Одеси.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (т. 1, а.с. 11).
Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.08.2011р., залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.04.2012р. (т.1 а.с. 13-16), ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності в наслідок акту амністії, а кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину за ст. 286 ч. 2 КК України була закрита. При цьому, в даній постанові суду не вказано про встановлення вини ОСОБА_2 у порушенні правил дорожнього руху, що призвели до смерті ОСОБА_3 ..
Згідно із п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», «… постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК».
Відповідно до вимог ЦПК України лише вирок у кримінальній справі є доказом того, що особа вчинила певні дії і вони вчиненні саме нею. Тобто винуватість ОСОБА_2 у даному ДТП суд вважає доведеною. Але наслідки порушення відповідача ОСОБА_2 вимог ПДР не встановлені судовим рішенням і доводяться на засадах змагальності.
Щодо вимог позивача про настання смерті його матері саме від порушення відповідачем вимог ПДР, то слід зазначити наступне.
У позовній заяві в обґрунтування такого факту міститься лише посилання на висновок №435 в кримінальній справі. Але висновок експертизи №435 не складався за ухвалою суду і суд не ставив перед такою експертизою питання, то це документ не можна вважати висновком експерта як доказ в цивільному процесі.
При цьому, згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи Одеського обласного бюро СМЕ №453 від 04 січня 2011 року (мовою оригіналу): «1. У ОСОБА_3 имелись следующие повреждения: сочетанная закрытая черепно-мозговая травма в форме геморрагического ушиба головного мозга средней степени (височной доли справа), кровоизлияние под твердую и мягкие оболочки головного мозга, кровоизлияние на лбу слева, вокруг левого глаза; переломы решетчатого лабиринта слева с развитием гемосинуса, перелом носовой кости справа, ушиб мягких тканей скулоорбитальной области слева, переломы 5,6,7,8,9-го левых ребер по задней подмышечной линии; открытый чрезнадмыщелковый (распространяющийся на трубную часть кости) перелом правой плечевой кости со смещением отломков; закрытый перелом левой лопатки; ушиблено-рваная рана правого плеча. 6,7,8. В июле 2010 года  ОСОБА_3 умерла. При исследовании трупа ОСОБА_3 , обнаружены гистологические признаки цереброваскулярной болезни (склероз сосудов, оболочек и вещества головного мозга), а также остаточніе явления очаговых кровоизлияний  под мягкими мозговыми оболочками в теменной доле левого полушария мозга, которые могли быть образованы 15 апреля 2010 года. Наблюдался также участок серого размягчения головного мозга в стадии организации (кистообразования), что, наиболее вероятно, связано с перенесенным геморрагическим ушибом головного мозга. Таким образом, смерть ОСОБА_3 находится в косвенной причинной связи с перенесенной в ДТП черепно-мозговой травмой, и обусловлена как травматическим повреждением головного мозга, так и хроническим заболеванием сосудов головного мозга. Более точно разграничить роль травмы и патологии головного мозга в наступлении смерти  ОСОБА_3 на основании имеющихся данных не представляется возможным. 10. Сама по себе перенесенная в ДТП травма не могла вызвать развитие хронического заболевания – цереброваскулярной болезни» (т. 1, а.с. 31-32).
Тобто висновки з вказаних питань у даній експертизі суперечать між собою і не дають можливості достовірно підтвердити прямий причинно-наслідковий зв`язок між смертю ОСОБА_6 і дорожньо-транспортною пригодою.
Згідно Акту СМД Іллічівського бюро СМЕ №316 від 11.08.2010р. (т. 1, а.с. 26-29) встановлено, що смерть ОСОБА_3 знаходиться в причинному зв`язку із захворюванням – цереброваскулярна хвороба, що призвело до розвитку інфаркту в білій речовині лівого півшарку головного мозку внаслідок не уточненої закупорки або стенозу церебральних артерій.
За результатами проведення висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи, судовим експертом Воробйовим М.М. Головного Бюро судово-медичної експертизи МОЗ України було надано висновок спеціаліста №210/11 від 05.05.2011р. (т.1 а.с. 152-171), згідно якого встановлено, що всі отримані ОСОБА_3 тілесні ушкодження відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості і вони не знаходяться в будь-якому причинному зв`язку із зазначеним захворюванням і його цереброваскулярними проявами. Між утвореними 15.04.2010р. тілесними ушкодженнями та настанням від захворювання 11.07.2010 р. смертю ОСОБА_3 прямий причинний зв`язок відсутній.
Згідно з висновку Харківського бюро СМЕ №154-КЕ/2016/пп від 03 травня 2017 року (т. 2 а.с. 2-14) встановлено, що за наявними даними достеменно встановити характер та об`єм отриманої травми ОСОБА_3 внаслідок ДТП, що мало місце 15.04.2010р., не є можливим, провести експертну оцінку питання щодо причин настання смерті ОСОБА_3 та ймовірного впливу на ґенез смерті отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень за наданими матеріалами неможливо.
Таким чином, наявні в справі письмові докази і висновки експертів не дають можливості суду однозначно дійти висновків про підтвердження факту вини відповідача саме за настання смерті ОСОБА_3 ..
У зв`язку з цим, суд не може задовольнити вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди завданої йому внаслідок смерті матері. Так, ОСОБА_3 померла і позивачу як її спадкоємцю таке право не перейшло, адже за статтею 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. До спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя (частина 3 статті 1230 ЦК України).
Отже, моральної шкоди внаслідок ДТП 15.04.2010р. позивачу ОСОБА_1 не спричинено і право на це йому не перейшло як спадкоємцю.
Позивач ОСОБА_1 просив стягнути на його користь за пошкодження автомобіля «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 ,  суму матеріальної шкоди в розмірі 47 081,00 грн. згідно висновку експерта №10 від 01.06.10р., але експерт при огляді не повідомив відповідача про дату і час, що унеможливило встановлення дійсних даних про обсяг пошкоджень автомобіля. Також слід зазначити, що експерт при визначенні розміру шкоди не вирахував залишкової вартості автомобіля в пошкодженому стані, при цьому вказано, що ремонт автомобіля є економічно недоцільним через перевищення вартості відновлювального ремонту над вартістю самого транспортного засобу.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів про вартість утилізаційних складових КТЗ позивача, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відсутність належних та допустимих доказів унеможливлюють встановити дійсну вартість утилізаційних складових КТЗ позивача. Оскільки даний автомобіль не знаходиться у володінні позивача, то встановити вартість в пошкодженому стані після ДТП не є можливим. Це перешкоджає суду встановити дійсний розмір завданих позивачу збитків і свідчить про незаконність вимог про відшкодування повної вартості майна.
Право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я матері ОСОБА_3 внаслідок ДТП 15.04.2010р. позивач ОСОБА_1 не успадкував. Витрати на лікування не підтвердженні в повному обсязі, так як письмові записи не є доказами і зв`язку препарати у чеках не мають до ДТП, так як немає підтвердження їх призначення лікарями.
Позивач подав позов у жовтні 2013 року, тобто з моменту спричинення шкоди внаслідок ДТП 15.04.10р., до звернення до суду минуло 3 роки 6 місяців й підстав для поновлення строків на звернення позивача до суду за захистом його порушених прав немає.
Проте, з висновками суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, пов`язаних с пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, а також пропуску строку позовної давності на звернення позивача до суду захисту його порушених справ, погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.
Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у  рішеннях  судів  та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,  на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов`язок  щодо  обґрунтування  рішення,  може  бути різною  в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9  грудня 1994 року,  серія A,  N 303-A,  п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати  свої  дії,  навівши  обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення  обґрунтованого рішення  може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  Finland),  N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених  цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування  не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
   Проте, ні відповідачем, ні його представником не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження заперечень проти позову, а саме, відсутність правових підстав для притягання відповідача до цивільно-правової відповідальності внаслідок ДТП, що сталася 15 квітня 2010 року.
Так, згідно із частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу та її розміру, але відповідач не виконав вказаний процесуальний обов`язок.
Проте, матеріалами справи із достовірністю та об`єктивністю доведено те, що в результаті зіткнення автомобілів з вини відповідача ОСОБА_2 15 квітня 2010 року, автомобіль «Daewoo Matiz» отримав механічні пошкодження, а водій ОСОБА_3 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 серпня 2011 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 квітня 2012 року (т.1, а.с. 13-14, 15-16).
Відновлювальний ремонт (або ремонт) – це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів  (далі – КТЗ) чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) – деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).
Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:
Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де:
С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;
С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;
С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;
Е З- коефіцієнт фізичного зносу.
Висновком №10 від 01 червня 2010 року судової авто товарознавчої експертизи по визначенню вартості відновленого ремонту, майнової шкоди, завданої володільцю автомобіля «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 , складеному судовим експертом ОСОБА_7 , встановлено, що вартість автомобіля «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 , станом на 15 квітня 2010 року до участі у ДТП дорівнює 47 0181 грн.. Оскільки сума відновленого ремонту перевищала ринкову вартість дослідженого  автомобіля «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 , відновлювати ТЗ економічно не доцільно, тому майнова шкода, завдана володільцю ОСОБА_1 внаслідок ДТП приймається рівною ринкової вартості ТЗ на момент дослідження 01 червня 2010 року (без врахування пошкоджень в наслідок ДТП) 47 081 грн.. Ремонтні-відновлювані роботи пошкодженого ТЗ виконувати не доцільно, так  як вартість відновлюваного ремонту автомобіля «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 р.в. – 62 522 грн., перевищує дійсну риночку вартість даного автомобіля, 47 081 грн. (а.с. 40-44, 45, 46, 47-57).
Колегія суддів вважає, що і висновок експерта №453 від 04 січня 2011 року комісійної судово-медичної експерти за фактом ДТП, в якому загинула ОСОБА_3 , складений судовими експертами Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи, (т.1, а.с. 17-33), і висновок №10 від 01 червня 2010 року судової авто товарознавчої експертизи по визначенню вартості відновленого ремонту, майнової шкоди, завданої володільцю автомобіля «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 , складений судовим експертом Лящук Т.О., проведені на підставі постанови слідчого СВ Овідіопольського РВ ГУ МВС України в Одеській області під час досудового розслідування кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України, де був заявлений цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 , судові експерти попереджені про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385, 387 КК України, є належними та допустимими доказами у даній цивільній справі, які з достовірністю підтверджують обставини та наслідки ДТП, що сталася 15 квітня 2010 року.
При цьому, сам по собі факт неналежного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час і місце огляду пошкодженого автомобіля, не може служити підставою для відмови у відшкодуванні майнової шкоди, внаслідок пошкодження автомобіля при ДТП 15.04.2010р..
На  проведення судової авто-товарознавчої експертизи  позивач ОСОБА_1 витратив 800 грн., що підтверджується оригіналом квитанції до прибуткового касового ордеру №10 від 03 червня 2010 року (т. 1, а.с. 38), на евакуацію автомобіля «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 витратив 500 грн., що підтверджується актом виконаних робіт ФОП ОСОБА_8 від 15.04.2010р.  (т.1, а.с. 34-37).
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 не надав суду будь-яких безспірних доказів на спростування розміру майнової шкоди, завдано внаслідок ДТП, що сталася 15 квітня 2010 року, встановленої висновоком №10 від 01 червня 2010 року судової авто товарознавчої експертизи по визначенню вартості відновленого ремонту, майнової шкоди, завданої володільцю автомобіля «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 , складеним судовим експертом Лящук Т.О..
Як роз`яснено у пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №4 від 01 березня  2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.
У постанові від 15 березня 2018 року у справі №564/2464/14 (провадження №61-5059св18) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,  який згідно зі  статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. 
За змістом указаної правової норми транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди».
До аналогічних правової висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018року у справі №570/2461/16 (провадження №61-4478св18, у постанові від 13 червня 2018 року у справі №444/577/16 (провадження №61-6285св18),  у постанові від 19 вересня 2018 року у справі №643/4141/15 (провадження №61-13692св18, 
Таким чином, якщо ТЗ визначений фізично знищеним, відшкодування майнової шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витрати на евакуацію з місця ДТП, а залишки автомобіля отримує винна особа.
Позивач ОСОБА_1 залишки знищеного автомобіля не передав відповідачу  ОСОБА_2 , здав його на металобрухт, де отримав 875 грн., що із достовірністю підтверджується оригіналом видаткової накладної металобази Суворовського району м. Одеси від 24 липня 2010 року (т. 2, а.с. 44). 
За таких підстав, колегія суддів вважає, що розмір майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, належного позивачу, складає  46 206,00 грн. (47 081,00 грн. – 875,00 грн.), витрати на проведення судової авто товарознавчої експертизи – 800 грн., на евакуацію пошкодженого автомобіля з місця ДТП – 500 грн., загалом розмір майнової шкоди у даному випадку становить 47 506,00 грн..
Згідно із частиною 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.  При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У пункті 9 постанови  «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України  роз`яснив, що розмір  відшкодування  моральної  (немайнової)  шкоди  суд визначає  залежно  від  характеру  та  обсягу страждань (фізичних, душевних,  психічних  тощо),  яких   зазнав   позивач,   характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.  Зокрема,  враховуються стан  здоров`я потерпілого,  тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках,  ступінь зниження престижу,  ділової репутації,  час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за  власною  ініціативою  чи  за   зверненням   потерпілого - спростування  інформації редакцією засобу масової інформації.  При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
У постанові від 30 січня 2019 року у справі №753/21303/16 (провадження №61-31609св18) Верховний Суд виходив з того, що «відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках».
Колегія суддів вважає, що в судовому засіданні із достовірністю встановлено, що пошкодженням автомобіля «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, що сталася 15 квітня 2010 року, з вини відповідача ОСОБА_2 , власнику цього автомобіля, позивачу  ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, яких зазнав позивач у зв`язку із знищенням його автомобіля.
З урахуванням положень частини 3 статті 23 ЦК України,  а також роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), викладених у п. п. 3, 9 постанови, а також того, що позивач ОСОБА_1 тривалий час  відчував душевні страждання та переживання з приводу пошкодженого майна та хвороби матері внаслідок ДТП, всілякого ухилення відповідача у відшкодуванні завданої шкоди  в добровільному порядку, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу  внаслідок ДТП повинен складати 20 000 грн..
Колегія суддів вважає, що зазначений розмір моральної шкоди визначений з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, є співмірним із заподіяною шкодою і достатнім для відновлення морального становища позивача.
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 – 255 ЦК України.
Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
У частині 2 статі 265 ЦК України визначено, що, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України  від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня  2019 року у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22 січня 2020 року №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.
З матеріалів справи вбачається, що дорожня-транспортна подія сталася 15 квітня 2010 року й від цього часу почався перебіг строку позовної давності.
Цивільний позов у кримінальній справі був поданий 04 липня 2011 року.
Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 серпня 2011 року у справі №1-365/11, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 квітня 2012 року, встановлено, що цивільний позов ОСОБА_5 у кримінальному провадженні підлягає залишенню без розгляду, при цьому позивач має право подати даний позов  в порядку цивільного судочинства (т. 1, а.с. 13 зв.).
Отже, період з 05 липня 2011 року по 17 квітня 2012 року не зараховується до строку позовної давності, тому позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом  за захистом порушеного права 17 жовтня 2013 року в межах строку позовної давності, який визначений статтею 257 ЦК України.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів приймає ці докази до уваги та дійшла висновку про те, що в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивністю доведено те, що дорожньо-транспортна пригода сталася 15 квітня 2010 року з вини відповідача ОСОБА_2 , внаслідок неправомірних дій якого належний позивачу автомобіль «Daewoo Matiz», державний номерний знак НОМЕР_1 , був знищений й внаслідок чого позивачу завдана майнова шкода в розмірі 46206 грн., моральна шкода в розмірі 20 000 грн., витрати  на проведення оцінки транспортного засобу становлять 800 грн., на евакуацію автомобіля з місця ДТП – 500 грн..
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині заявленого позову є законними, обґрунтованими и підлягають задоволенню частково.
Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що  рішення суду апеляційної інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій – принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач ОСОБА_1 отримав  ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 22, 23, 1166, 1167, 1192  ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову частково. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін 
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач ОСОБА_1 поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1 963,50 грн. (т. 2, а.с. 81), тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги частково витрати по сплаті судового збору підлягають присудженню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача  ОСОБА_1 в сумі 1 500 грн..
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 – 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 березня 2018 року скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця місто Нальчик Російської Федерації, місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП не відомий, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП в розмірі 46 206,00 грн., моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн., витрати на проведення судової експертизи в розмірі 800, 00 грн., на евакуацію автомобіля з місця ДТП в розмірі 500,00 грн., а всього 67 506, 00 грн..
В решті позовних вимог рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця місто Нальчик Російської Федерації, місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП не відомий, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1 500,00 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 28 грудня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   
                                                                                                                   А.І.Дрішлюк 
                                                                                                                   Р.Д.Громік