Справа № 305/1620/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

10 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,
з участю секретаря Микуляк Є.В.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 11 березня 2020 року (у складі судді Бліщ О.Б.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернуся до суду з позовом у серпні 2019 р. 
Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг у розмірі 28 000 доларів США та 7201,27 грн. у відшкодування судового збору.
На обґрунтування позовних вимог указав, що 23 червня 2016 р. між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу було надано в позику грошові кошти в розмірі 28 000 доларів США із кінцевим строком повернення 23 грудня 2016 р.
У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору 12.08.2019 р. відповідачу було направлено вимогу про усунення порушень умов договору позики та повернення коштів. Однак, станом на дату звернення до суду з позовом вимога не виконана.
Відтак, зобов`язання відповідача з повернення позивачу грошових коштів у розмірі 28 000 доларів США є простроченим.
Рішенням Рахівського районного суду від 11 березня 2020 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 28 000 доларів США та 7201,27 грн. у відшкодування судових витрат.
ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовитита вирішити питання розподілу судових витрат. Доводить про порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
-відповідач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи;
-судом першої інстанції не було встановлено справжньої правової природи укладеного між сторонами договору позики;
-реальної передачі коштів за договором позики не було, оскільки договір укладався як гарантія того, що ОСОБА_1 у подальшому розрахується за надані йому ОСОБА_3 рекламні послуги;
-матеріали справи не містять розписки ОСОБА_1 про отримання позики в розмірі 28 000 доларів США.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до недоведеності та необґрунтованості доводів апеляційної скарги та законності оскаржуваного рішення.
Представник позивача був присутній у судовому засіданні. Сторона відповідача була відсутня, однак від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. Із цього приводу колегія суддів зауважує таке.
На судове засідання, що було призначено 02 липня 2020 р., від представника відповідача надійшла заява про відкладення слухання справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі (а.с.120). Колегія суддів задовольнила вказану заяву та відклала розгляд справи на 20.10.2020 р. (а.с.124). На вказане судове засідання від представника відповідача знову надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із підтвердженням у відповідача COVID-19 (а.с.127). Жодних доказів у підтвердження цього надано не було, однак суд знову відклав розгляд справи на 10 грудня 2020 р. (а.с.132). На це судове засідання уже сам відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на лікарняному, та зайнятістю представника в іншому судовому процесі, знову ж таки без відповідних доказів.
Колегія суддів розцінює такі дії сторони відповідача як зловживання своїм процесуальним правом із метою затягування судового розгляду, а тому вважає можливим розглянути справу за відсутності сторони відповідача, правова позиція якої у справі з`ясована.
Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, із таких мотивів.
Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується із такими висновками оскільки вони повністю відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Як видно з матеріалів справи, 23.06.2016 р. між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 , строком до 23 грудня 2016 р., грошові кошти в розмірі 28 000 доларів США (а.с.6, 7). 
Також відповідачем була підписана заява, що ним було отримано грошову суму в розмірі 28 000 доларів США (а.с.7).
У серпні 2019 р. позивачем була надіслана вимога відповідачу про погашення суми боргу за договором позики (а.с.8,9).
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зістаттею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Апеляційний суд погоджується із встановленими судом першої інстанції обставинами стосовно того, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув.
Довід апеляційної скарги стосовно того, що реальної передачі коштів за договором позики не було, оскільки договір укладався як гарантія того, що ОСОБА_1 у подальшому розрахується за надані йому ОСОБА_2 рекламні послуги, є бездоказовим, у зв`язку з чим не береться до уваги судом апеляційної інстанції.
Апеляційне твердження про те, що матеріали справи не містять розписки ОСОБА_1 про отримання позики в розмірі 28 000 доларів США, не мають жодного правового значення у спірних правовідносинах, оскільки правовідносини стосовно позички грошових коштів можуть бути оформлені як договором позики (у нашому випадку), так і розпискою.
Не має жодних вимог закону щодо необхідності розписки в додаток до договору позики тощо.
Окрім того, відповідачем була власноруч підписана заява, що він відповідно до договору позики отримав грошову суму в розмірі 28 000 доларів США (а.с.7).
Також у апеляційній скарзі ОСОБА_1 указує, що не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Із цього приводу належить колегія суддів відмічає наступне.
Як видно з матеріалів справи, а саме – відповіді Білоцерківської сільської ради, відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15). Відповідно вся судова кореспонденція надсилалася саме на цю адресу. У матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с.27,32,50), якими відповідач повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи. Також апелянт отримував копію оскаржуваного рішення (а.с.57). Відтак, довід апеляційної скарги в цій частини є безпідставним.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В основному доводи апеляційної скарги зводяться до того, що між сторонами виникли інші правовідносини ніж із договору позики, а саме правовідносини з приводу надання ОСОБА_2 ОСОБА_1 рекламних послуг для здійснення апелянтом бізнесової діяльності.
Колегія суддів не погоджується із таким твердженнями апелянта як бездоказовим. Натомість, позивач належними, допустимими, достовірними та достатніми в своїй сукупності доказами довів факт укладення із відповідачем саме договору позики та наявності непогашеного боргу.
Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а судове рішення– без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті спору правильне судове рішення.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, - 

ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.Рішення Рахівського районного суду від 11 березня 2020 року залишити без змін.
3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
4.Повне судове рішення складено 21 грудня 2020 р.

Судді: