ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 р.	Справа № 520/4039/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Ральченка І.М. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Куп`янської міської ради Харківської області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Мороко А.С., м. Харків) від 09.06.2020 року по справі № 520/4039/2020
за позовом ОСОБА_1 
до Куп`янської міської ради Харківської області
про скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Куп`янської міської ради Харківської області, в якому просить:
- скасувати розпорядження Куп`янського міського голови № 24 о/с від 25.02.2020 про звільнення позивача із займаної посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області у зв`язку із скороченням штату працівників та поновити на посаді адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області;
- стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржуване розпорядження про звільнення її з посади, у зв`язку зі скороченням, прийнято не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в зв`язку з чим підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року адміністративний позов задоволено.
Скасовано розпорядження Куп`янського міського голови № 24 о/с від 25.02.2020 про звільнення  позивача із займаної посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області у зв`язку із скороченням штату працівників 
Поновлено позивача на посаді адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області з 25.02.2020.
Стягнуто з  Куп`янської міської ради Харківської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21882 грн 00 коп. 
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, а також  в частині стягнення середнього заробітку в межах одного місяця.
Відповідач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що відповідачем було повністю дотримано норми законодавства, що регулюють порядок звільнення працівника. Так, після поновлення позивача на посаді на виконання рішення суду, їй було запропоновано посаду водія адміністративно-господарської частини, так як інших вакантних посад у виконавчому комітеті не було. В зв`язку з чим, звільнення позивача з посади є законним та обґрунтованим.
Позивач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. (далі – КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що з 30.08.2011 на підставі розпорядження Куп`янського міського голови Харківської області №90/ос позивач призначена на посаду державного адміністратора Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області.
Розпорядженням Куп`янського міського голови від 25.06.2013 №37/ос, з 01.07.2013 позивач переведена на посаду державного адміністратора відділу адміністративно – дозвільних процедур виконавчого комітету Куп`янської міської ради.
Розпорядженням Куп`янського міського голови від 20.10.2015 №108/ос, з 01.11.2015 позивач переведена на посаду адміністратора відділу адміністративно – дозвільних процедур виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області та в подальшому залишена на посаді адміністративна Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області.
В подальшому, розпорядженням Куп`янського міського голови від 07.10.2019 №157/ос позивача звільнено з 07.10.2019 року із займаної посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янського міської ради Харківської області у зв`язку з скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КзпП України.
Не погоджуючись із правомірністю звільнення, позивач звернулась до суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 по справі № 520/12018/19 позов задоволено. Скасовано розпорядження Куп`янського міського голови від 07.10.2019 № 157/ос про звільнення позивача із займаної посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, у зв`язку з скороченням штату працівників. Поновлено позивача на посаді адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області з 07.10.2019. Стягнуто з Куп`янської міської ради Харківської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 24789,24 грн.  
На  виконання вказаного рішення суду, розпорядженням Куп`янського міського голови № 20 о/с від 13.02.2020 позивача поновлено на посаді адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області. 
Разом з тим, 25.02.2020 виконавчим комітетом Куп`янської міської ради Харківської області складено пропозицію про можливість призначення (переведення) на посаду, в якій зазначено, що у зв`язку зі скороченням посади, запропоновано посаду водія адміністративно - господарчої частини виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області. 
Посилаючись на те, що запропонована посада була нижча, ніж та, яку займала та не було запропоновано іншої посади підходящої кваліфікації, досвіду роботи, позивач зробила відповідний запис про ознайомлення із запереченнями. 
Розпорядженням Куп`янського міського голови  № 24 о/с від 25.02.2020 на підставі рішення VII сесії LXL скликання Куп`янської міської ради № 1242 від 26.07.2019 "Про упорядкування структури Куп`янської міської ради та її виконавчих органів, затвердження загальної чисельності апарату міської ради та її виконавчих органів", розпорядження міського голови № 110/ос  від 26.07.2019 "Про вжиття організаційних заходів з кадрових питань" та відмови від пропозицій зайняти запропоновані вакантні посади позивача звільнено із займаної посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП. 
Не погоджуючись із правомірністю звільнення, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушення встановленого законодавства, а тому оскаржуване розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню. Враховуючи незаконне звільнення, заявлені позивачем вимоги щодо поновлення на посаді та нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України “Про службу в органах місцевого самоврядування”.
Так, згідно статті 1 вищевказаного Закону, служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, щ  спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Правове регулювання статусу посадових осіб місцевого самоврядування визначено статтею 7 Закону України “Про службу в органах місцевого самоврядування”.
Відповідно до положень вказаної статті Закону, правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.
На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
Статтею 4 Закону України “Про службу в органах місцевого самоврядування” визначено, що служба в органах місцевого самоврядування здійснюється на таких основних принципах: служіння територіальній громаді; поєднання місцевих і державних інтересів; верховенства права, демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; гласності; пріоритету прав та свобод людини і громадянина; рівних можливостей доступу громадян до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; підконтрольності, підзвітності, персональної відповідальності за порушення дисципліни і неналежне виконання службових обов`язків; дотримання прав місцевого самоврядування; правової і соціальної захищеності посадових осіб місцевого самоврядування; захисту інтересів відповідної територіальної громади; фінансового та матеріально-технічного забезпечення служби за рахунок коштів місцевого бюджету; самостійності кадрової політики в територіальній громаді. 
Частиною 1 статті 20 Закону України “Про службу в органах місцевого самоврядування” передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону). 
Положеннями ст.36 КЗпП України передбачено загальні підстави припинення трудового договору, однією з яких є: з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).
В той же час, зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.
У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно зі ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;   9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Верховним Судом України в пункті 19 постанови Пленуму від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.
Також, Верховний Суд України в постановах від 17.10.2011 року (справа   №21-237а11), від 28.10.2014 року (справа №21-484а14), від 19.01.2016 року (справа №810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Таким чином, аналізуючи зміст вищенаведеного, можна дійти висновку, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець повинен враховувати переважне право працівника на залишення на роботі.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 року по справі №826/25248/15 (адміністративне провадження №К/9901/7798/18), від 26.09.2019 року по справі №806/405/17 (адміністративне провадження №К/9901/22320/18).
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з оскаржуваного розпорядження, відносини з проходження позивачем публічної служби в органах місцевого самоврядування були припинені з посиланням на  п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме у зв`язку з скороченням штату працівників.
Перевіряючи правомірність звільнення позивача із займаної посади, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України “Про адміністративні послуги”, центр надання адміністративних послуг (ЦНАП) - це постійно діючий робочий орган або структурний підрозділ місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, що зазначений у частині другій цієї статті, в якому надаються адміністративні послуги через адміністратора шляхом його взаємодії з суб`єктами надання адміністративних послуг.
Таким чином законодавством визначено дві форми роботи ЦНАП — у вигляді окремого структурного підрозділу або робочого органу.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Куп`янської міської ради Харківської області від 26.07.2019 р. № 1242-VII “Про упорядкування структури Куп`янської міської ради та її виконавчих органів, затвердження загальної чисельності апарату міської ради та її виконавчих органів” встановлено граничну чисельність працівників апарату Куп`янської міської ради та її виконавчих органів у кількості 208 штатних одиниць; одночасно вказаним рішенням затверджено структуру Куп`янської міської ради та її виконавчих органів.
Згідно вказаного рішення, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради, як структурний підрозділ, було ліквідовано. Крім того, було утворено та ліквідовано інші виконавчі органи ради, змінено організаційну структуру міської ради з метою її оптимізації та впорядкування, скорочено та введено нові посади.
Як вбачається з п.п. 10-12 рішення Куп`янської міської ради Харківської області № 1242-VІІ, вирішено:
- перейменувати загальний відділ апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області у відділ організації документообігу та надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області;
- утворити Центр надання адміністративних послуг, як постійно діючий робочий орган, у складі відділу організації документообігу та надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради; 
- ввести додатково в структуру відділу організації документообігу та надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області посади, зокрема, адміністратора — 4 штатних одиниці.
Таким чином, вказаним рішенням було ліквідовано ЦНАП, як структурний підрозділ зі штатною чисельністю 6 одиниць (1- начальник центру-адміністратор, 5 — адміністратор), та утворено ЦНАП, як робочий орган зі штатною чисельністю 4 одиниці (адміністратор).
З огляду на викладене, посади адміністратора (1 одиниця) та начальника центру - адміністратора (1 одиниця) підлягали скороченню.
З матеріалів справи встановлено, що пропозицію про можливість призначення (переведення) на посаду, в якій зазначено, що у зв`язку зі скороченням посади, запропоновано посаду водія адміністративно - господарчої частини виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, складено відповідачем 25.02.2020 року. Не погоджуючись із вказаною пропозицією, позивачем зроблено відповідний запис про ознайомлення із запереченнями.
При цьому, оскаржуване розпорядження про звільнення позивача із займаної посади прийнято відповідачем також 25.02.2020 року, тобто без дотримання встановленого ч. 1 ст. 49-2  КЗпП України строку.
Посилання скаржника на те, що станом на 25.02.2020 року у виконавчому комітеті Куп`янської міської ради Харківської області була лише одна вакантна посада - водія адміністративно-господарчої частини виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.
Такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25.07.2019 року по справі № 807/3588/14 та від 29.01.2020 року по справі № 826/16707/18.
Тобто наявність станом на день попередження позивача про вивільнення лише однієї вакантної посади не позбавляє відповідача від обов`язку запропонувати інші вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього визначеного ч. 1 ст. 49-2  КЗпП України періоду, а також від обов`язку дотримуватись вказаного строку.
З моменту поновлення позивача на посаді на виконання рішення суду – 13.02.2020 року, жодної іншої посади окрім водія їй не пропонувалось.
При цьому, оскільки підставною для поновлення позивача на посаді на підставі рішення суду у справі № 520/12018/19 слугувало те, що відповідачем не було враховано при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації переваги в залишенні на роботі, визначених п. 1, ч.2 п.2, ч.3 п.2 ст. 42 КЗпП України, щодо позивача, яка має відповідну кваліфікацію належного рівня, продуктивність праці, є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, а також має тривалий безперервний стаж роботи, порівняно деякими з іншими посадовими особами, яким було надано перевагу, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що позивачу раніше пропонувались всі наявні посади.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що запропонована позивачу посада водія була нижча, ніж та, яку позивач займала раніше. Крім того, пропонуючи вказану посаду, відповідач взагалі не дослідив кваліфікацію позивача, у т.ч. наявність або відсутність у неї права керування транспортними засобами відповідної категорії.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року N9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року N4, від 26.10.1995 року N18, від 25.05.1998 року N15) роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.
Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Згідно ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Разом з тим, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено наявності встановлених   законом підстав для звільнення позивача з посади.
Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:   1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;   3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб`єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами факт правомірності припинення перебування позивача на посаді, а оскаржуване розпорядження прийнято без врахування всіх обставин і підстав звільнення, з порушенням діючого законодавства, без дотримання принципу пропорційності, що має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо його скасування у судовому порядку.
Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог   Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Згідно абз.2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9   Про практику розгляду судами трудових спорів працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.
Верховний Суд України у постанові від 28.10.2014 року у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Також, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2018 по справі № 826/16311/16, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Враховуючи встановлений судом факт незаконного звільнення позивача з посади, колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займану посаду.
При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).
Згідно ч. 5 п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.
Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню на користь позивача визначається відповідно до приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Враховуючи надану відповідачем довідку про доходи позивача та кількість днів вимушеного прогулу (з 26.02.2020 до 09.06.2020), суд першої інстанції правомірно визначив розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 21882 грн. (70 робочих днів х 312,60 грн. – середньоденна заробітної плата).
При цьому, оскільки обов`язок щодо відрахування платежів, податків та зборів покладено на роботодавця, судом обґрунтовано визначено суму без їх урахування.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (№ 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (№ 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Куп`янської міської ради Харківської області – залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року по справі № 520/4039/2020 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    І.М. Ральченко   	

Повний текст постанови складено  29.10.2020 року