КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа  № 752/5161/17
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/13446/2020
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
9 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                    
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року (суддя Мазур Ю.Ю.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
встановив:
 
у березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 36 249грн 48коп. за кредитним договором від 28 квітня 2010р. та судових витрат. 
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ОСОБА_1  звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 28 квітня 2010р, згідно якої отримала кредитну картку «Універсальна». 1 квітня 2013р. відповідачу було переоформлено кредитну картку на кредитну картку «Gold» та відкрито картковий рахунок, на який вона отримала кредит у розмірі 20 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту.
Також позивач зазначав, що відповідач підтвердила свою згоду, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 5 грудня 2016р. становить 36 249грн 48коп. та складається із заборгованості: за тілом кредиту у розмірі 13 106грн 74коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 10 058грн 13коп., за пенею у сумі 10 882грн 25коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 1 702грн 36коп. (процентна складова).
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1  витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 4 000грн.
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», яке змінило своє найменування з ПАТ КБ «Приватбанк», просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки відповідач у анкеті-заяві висловила згоду на те, що заява разом з Умовами надання 

банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. 
Крім того, позивач стверджує, що після підписання анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», на яку встановлено початковий кредитний ліміт. Відповідач після отримання картки здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення кредитного договору.
Також  позивач зазначає, що до суду надано виписку про рух коштів, яка підтверджує встановлення кредитного ліміту та користування відповідачем кредитними коштами.
Крім того, позивач посилається на те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловила свою згоду з формою договору та його умовами. Суд першої інстанції не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувалася грошовими коштами, виконувала умови кредитного договору протягом декількох років, частково сплачуючи заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню та комісії, що відображено у розрахунку заборгованості в графі «сума погашення за наданим кредитом», а отже визнала свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, оскільки в анкеті-заяві відсутні домовленості щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафу за несвоєчасне погашення боргу, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з тарифів не містять її підпису, а позивачем не надано доказів, що під час підписання анкети-заяви вона ознайомилася саме з цими тарифами та умовами, які додані до позовної заяви. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 28 квітня 2010р.  ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодилася, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Також ОСОБА_1 у заяві підтвердила, що ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, і просила надати їй послуги у вигляді видачі платіжної картки кредитка «Універсальна» зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 8 000грн (с.с.13).
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 5 грудня 2016р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13 106грн 74коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 10 058грн 13коп., за пенею у сумі 10 882грн 25коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 1 702грн 36коп. (процентна складова).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору з визначенням умов надання кредиту та його погашення, погодження сторонами його істотних умов, видачі відповідачу кредитної картки та встановлення кредитного ліміту, а надання лише одного розрахунку заборгованості, не може свідчити про факт укладення кредитного договору та видачу відповідачу кредитних коштів.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.
Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентів, які повинен сплачувати позичальник за користування кредитом, та порядок повернення кредиту і сплати процентів.
Суду першої інстанції позивачем надана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана ОСОБА_1 28 квітня 2010 року, в якій остання зазначила про бажання отримати кредитну картку «Універсальну».
Також позивачем надані витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які підписів відповідача не містять.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Однак, ні анкета-заява, підписана ОСОБА_1 , ні Умови та Правила надання банківських послуг, які надані суду позивачем, не містять розміру процентів за користування кредитом, які погодили сторони при укладенні договору.
Також у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України , оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Такі висновки відповідають правовій позиції, зазначеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі 342/180/17 від 3 липня 2019 року.

Наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг  з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 квітня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони погодили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом у сумі 10 058,13грн, пені у сумі 10 882,25грн та штрафів 500грн (фіксована складова) і 1702,36грн (процентна складова).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами та виконувала умови кредитного договору, колегія суддів вважає безпідставними, так як розрахунок заборгованості не підтверджує досягнення між сторонами погодження з істотних умов кредитного договору, зокрема розміру процентної ставки.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суду надано виписку про рух коштів по рахунку відповідача, є безпідставними, оскільки матеріали справи такого документу не містять.
Разом з цим, суд першої інстанції не врахував, що відповідач у заяві про перегляд заочного рішення від 26 липня 2017 року та у відзиві на позовну заяву від 11 січня 2018 року, зазначала, що 1 квітня 2013 року отримала грошові кошти у розмірі 20 000грн та стверджувала, що вчасно їх повернула банку.
За змістом частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Отже, наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 суми непогашеного кредиту у розмірі 13 106грн 74коп.
Згідно частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 
Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.
Відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів 

повернення банку отриманих грошових коштів.
Відповідач обмежилася посиланням на те, що вона користувалася кредитними коштами та вчасно повернула їх позивачу, однак доказів у підтвердження своїх тверджень не надала.
Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у стягненні з відповідача отриманих грошових коштів у сумі 13 106грн 74коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді позовних вимог про стягнення тіла кредиту неповно встановлені фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права в цій частині, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення суми непогашеного кредиту.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд частково скасовує рішення суду першої інстанції, розподіл судових витрат підлягає зміні і з урахуванням часткового задоволення позовних вимог та апеляційної скарги (36,16%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви 585грн 60коп. та за подання апеляційної скарги 867грн 84коп., а всього 1 453грн 44коп.
Також підлягають зміні стягнуті судом з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу з 4 000грн до 2 553грн 60коп. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення отриманих грошових коштів скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає у АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50,  суму непогашення кредиту у розмірі 13 106грн 74коп. та судові витрати у 

сумі 1 453грн 44коп., а всього 14 560грн 18коп.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2020 року в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши її розмір з 4 000грн до 2 553грн 60коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт

Судді                                                                        Г.М. Кирилюк

                                                                                                         Т.А. Семенюк