П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
09 грудня 2020 року                                                                                    м. Київ
 
Справа № 22-14373                                                 Головуючий у 1-й інстанції: Галаган В. І. 
Унікальний № 755/9563/20                                                               Доповідач- Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
 
за участю секретаря                           Осінчук Н. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення,- 
 
у с т а н о в и л а:
 
У липні 2020 року представник ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» пред`явив в суд позов до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення, в якому просив виселити відповідачів з квартири  АДРЕСА_1 з наданням їм іншого постійного жилого приміщення, а саме, двокімнатної квартири, загальною площею 67,5 кв. м., житловою площею 37,6 кв. м., що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» (а.с.1-6).
Позовні вимоги були обґрунтовані таким. 05 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Кредитним договором № 1099/ФКВ-07 від 01 серпня 2007 року з усіма додатками та додатковими угодами, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 , та права вимоги за Іпотечним договором № 1099/Zфквіп-07 від 01 серпня 2007 року, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». 
24 березня 2020 року відповідачам було надіслано Вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення, яка ними отримана 31 березня 2020 року, однак у добровільному порядку не виконана. 
08 травня 2020 року на підставі Іпотечного договору № 1099/Zфквіп-07 від 01 серпня 2007 року за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» було зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 58,4 кв. м., житловою площею 40,4 кв. м., за адресою: АДРЕСА_3 , в якій зареєстровано відповідачів. Вказана трикімнатна квартира була набута відповідачами на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину та Рішення Харківського районного суду м. Києва від 20 листопада 1996 року, отже не за рахунок кредитних коштів. Тому позивач як власник квартири вважає правомірним у рахунок задоволення кредитних вимог здійснити виселення відповідачів зі спірної квартири із наданням їм іншого постійного жилого приміщення, а саме, двокімнатної квартири загальною площею 67,5 кв. м., житловою площею 37,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить позивачу на праві власності.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року позов ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про виселення, задоволено.
Судом виселено  ОСОБА_1  та  ОСОБА_2 з квартири  АДРЕСА_1 з наданням іншого постійного жилого приміщення, а саме, двокімнатної квартири, загальною площею 67,5 кв. м., житловою площею 37,6 кв. м., що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 .
Судові витрати позивача по сплаті судового збору віднесені за рахунок відповідачів у рівних долях - по 2 102  грн. з кожного.
 
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити в нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення (а.с.76-77).
 
В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
 
В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про місце та час апеляційного розгляду, ураховуючи положення ст. 131 ЦПК України, сторони повідомлені належним чином, завчасно (а. с. 92-95).
07 грудня 2020 року  від представника ОСОБА_1 , адвоката Спаського А. Ю., надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката в іншому судовому процесі.
Європейський суд з прав людини у справі «Бартая проти Грузії» (заява №10978/06) дійшов висновку, що відмова суду перенести засідання за клопотанням адвоката, що брав участь у іншому процесі, та розгляд справи без захисника є порушенням ст. 6 (право на справедливий суд) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Отже зайнятість представника позивача в іншому судовому засіданні є поважною причиною неявки його у судове засідання.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У даній справі, заявляючи клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні,  представником ОСОБА_1 , адвокатом  Спаським А. Ю., не було надано жодних доказів на підтвердження обставини його зайнятості у іншому процесі 08 грудня 2020 року (день проведення апеляційного розгляду у даній справі).
Тому колегія суддів не убачала підстав для задоволення такого клопотання, оскільки поважність причин неявки адвоката у судове засідання не підтверджена. 
За таких обставин, суд ухвалив розглядати справу у відсутність учасників справи, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без  задоволення  з таких підстав
При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.
01 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 1099/ФКВ-07, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику кредитні кошти у сумі 80 000 доларів США строком на 180 місяців до 28 липня 2022 року, з процентною ставкою 14,30% річних (а. с. 10-16)
01 серпня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк»,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2   якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором № 1099/ФКВ-07 укладено Іпотечний договір № 1099/Zфквіп-07, предметом якого є трикімнатна квартира  АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4 кв. м., жилою площею 40,4 кв. м. предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві власності в рівних частках:  ОСОБА_1 - 1/2 частина на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину від 12 грудня 2002 року; ОСОБА_2 - 1/2 частина на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 20 листопада 1996 року (а. с. 17-20).
Згідно з п. 4.3, 4.4. Іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4. цього Договору. У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 цього Договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги, зокрема, шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.
05 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Кредитним договором № 1099/ФКВ-07 від 01 серпня 2007 року з усіма додатками та додатковими угодами, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 , та права вимоги за Іпотечним договором № 1099/Zфквіп-07 від 01 серпня 2007 року, що укладений між ТОВ «Український промисловий банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». (а. с. 21-24, 25-27)
24 березня 2020 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлено письмову Вимогу-повідомлення про усунення порушення зобов`язань шляхом погашення кредитної заборгованості на суму 4 302 145 грн 86 коп., попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки та запропоновано добровільно звільнити квартиру  АДРЕСА_1 , яка є предметом Іпотечного договору. Письмова Вимога отримана адресатом 31 березня 2020 року (а. с. 28-30, 31-34)
05 травня 2020 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4 кв. м., жилою площею 40,4 кв. м. зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 травня 2020 року (а.с.35)
Право власності на квартиру за адресою:  АДРЕСА_2 , загальною площею 67,5 кв. м., жилою площею 37,6 кв. м. зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В. від 08 травня 2020 року, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 травня 2020 року (а.с.36).
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, слугувало відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
          Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» районний суд виходив з того, що наявні правові підстави для захисту права власності позивача, шляхом виселення відповідачів із квартири  АДРЕСА_1 з наданням їм іншого постійного жилого приміщення, а саме, двокімнатної квартири, загальною площею 67,5 кв. м., житловою площею 37,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», оскільки спірну квартиру АДРЕСА_1 позивачем набуто у власність в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, який відповідачами набуто не за кредитні кошти, та користування відповідачами спірною квартирою без наявності правових підстав, зокрема, права власності на спірну квартиру, є чиненням відповідачами перешкод у користуванні та розпорядженні належною позивачу квартирою, шляхом проживання в ній без належного права користування житлом та всупереч такого волевиявлення його власника, що має ознаки протиправного зайняття приміщення приватного житлового фонду, тому право власності позивача підлягає відновленню, шляхом задоволення негаторного позову в межах даного провадження.
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги відповідача апеляційний суд  виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.
Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» відповідають обставинам справи.
Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення позову ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції», нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення  (а.с.65-72).
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить. 
 
          Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених ст. 12 вказаного Закону.
Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» .
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.
Відповідно ст. 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
 
Отже особам яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за  положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з  яким за змістом частини другої ст. 40 Закону № 898-ІVта частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Оцінка зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону № 898-ІV, так і норма ст.109 ЖК УРСР.
 
До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.
Згідно  практики Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс-6, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-ІVта ст. 109 ЖК УРСР. Зазначено, що ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону № 898-ІV, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом при вирішенні справи не застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відхиляються апеляційним судом як неприйнятні. Адже положення указаного закону стосуються заборони примусового звернення стягнення (відчуження без згоди власника) на майно, що віднесене, зокрема, до об`єктів житлового фонду. Водночас предметом позову у даній справі є не рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В. щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» права власності на квартиру  АДРЕСА_1 , а виселення відповідачів, як осіб, право власності яких на спірне майно припинилося, із наданням іншого житлового приміщення.
Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідачів також не можуть бути прийняті у якості підстав для відмови в позові, оскільки згідно з оскаржуваним рішенням відповідачі виселяються із наданням іншого постійного жилого приміщення, а саме, двокімнатної квартири, загальною площею 67,5 кв. м., житловою площею 37,6 кв. м., що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 .
Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо відступлення ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», відхиляються апеляційним судом як неприйнятні, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи копіями договору № 2149/К «Про відступлення прав вимоги» та додатку № 1 до договору № 2149/К (а. с. 21-27), відомості про недійсність яких у матеріалах справи відсутні. 
Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення  немає.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                  Д. Р. Гаращенко
 
Т. О. Невідома