ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року	Львів	Справа № 460/4459/19 пров. № А/857/10023/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                 Шевчук С.М.,
суддів                                                                      Онишкевича Т.В., Шинкар Т.І.,
за участі секретаря судового засідання               Чопко Ю.Т., 
представника позивача                                       Загребельного В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення  Рівненського окружного адміністративного суду  від 22 червня 2020 року (ухвалене  в порядку загального позовного провадження в м. Рівне судом під головуванням судді Борискіна С.А.,  повний текст рішення складено 22 червня 2020 року) у справі №460/4459/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області  про  визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, суд-
                                                         ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 07.05.2019 №0231295-5013-1716, яким визначено суму грошового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в сумі 31435,15 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. 
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 07.05.2019 №0231295-5013-1716.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768,40 грн., за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Рівненській області.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що з АС "Податковий блок" вбачається, що у власності ФОП ОСОБА_1 перебуває нерухоме майно: виробничо-торгівельна база, загальною площею 1688,7 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з відомостями Державного реєстру прав на нерухоме майно вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано саме за фізичною особою ОСОБА_1 , що позивачем не оспорюється. Вказує, що норма ч. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України розповсюджується на промислові підприємства, які мають у власності будівлі промисловості. Таким чином, застосування даного пункту ПК України має узгоджуватись із положенням підпункту 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 ПК України. Однак, судом не враховано зазначеного при застосуванні норми матеріального права по відношенню до вказаного спору. Отже, об`єкти нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб не визначені п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України (будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) як об`єкти нерухомості, що не є об`єктом оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, підлягають оподаткуванню на загальних підставах без застосування податкових пільг. 
Також вказує, що з доказів, які містяться в матеріалах справи не вбачається факту використання виробничо-торгівельної бази у господарській діяльності позивача, а саме «Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах» (код КВЕД 47.29), «Надання  оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний)» (код КВЕД 68.20) для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду) у 2018 році. Крім того, не погоджується з висновками суду, що позивач є власником нежитлової будівлі виробничо-торгівельної бази, яка за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) «Будівлі промислові». 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.  По суті заперечення на апеляційну скаргу співпадають з мотивами та висновками, здійсненими в судовому рішенні судом першої інстанції.
Відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на електронну пошту, зазначену даним учасником справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибув, про причини неприбуття не повідомив. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляв.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (РНОКПП НОМЕР_1 ), встановлено, що ОСОБА_1 16.12.1992 зареєстрований як фізична особа-підприємець, відомості про якого включені до Єдиного державного реєстру 14.12.2010. Видами діяльності позивача є: "Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.29)"; "Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний) (код КВЕД 68.20)" (а.с.78-79).
21.03.2001 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. посвідчено, що приватному підприємцю ОСОБА_1 належить право власності на майно, яке складається з будівлі складу (Б-1) в складі будівель бази м. Рівне, розміщеного в АДРЕСА_1 , про що складено свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 21.03.2001 №1790 (а.с.8-9).
Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2017, а також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 29.01.2020 підтверджується, що позивачу на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна: виробничо-торгівельна база (літ.Б-1), реєстраційний №1349092456101, загальною площею 1688,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11; 30-39).
Зазначена інформація узгоджується з відомостями, що містяться в долученому стороною відповідача скріншоті з АС "Податковий блок" (а.с.42).
07.05.2019 Головним управлінням ДФС у Рівненській області винесено податкове повідомлення-рішення №0231295-5013-1716, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками житлової нерухомості за 2018 рік у сумі 31435, 15 грн. (а.с.14)
Не погоджуючись з даним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про  задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником нежитлової будівлі виробничо-торгівельної бази, яка за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) "Будівлі промислові". Водночас, зазначена будівля використовуються ОСОБА_1 у підприємницькій діяльності, а саме: для виробництва копченої риби за допомогою термокамери (коптильні) "Rexpol", типу DZ-100, серія 128/05, рік виготовлення - 2007, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами: видатковими накладними, договором купівлі-продажу від 05.02.2014. Відповідачем жодним чином не спростовано використання зазначеної виробничо-торгівельної бази у підприємницькій діяльності. При цьому, пп. "є" 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 (справа № 805/4114/17-а) зазначив, що застосування підпункту "є" пп. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). З урахуванням встановлених обставин справи та зазначених норм матеріального та процесуального права, що безпосередньо стосуються правомірності прийняття оскаржуваного рішення, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано належними та допустимими доказами позовні вимоги, разом з тим, відповідачем не доведено правомірність прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Отже, спірним у цій справі є питання правомірності донарахування податковим органом грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, власнику нежитлового приміщення, що віднесене до будівель        промисловості, та можливість застосування положень підпункту «є» підпункту    266.2.2    пункту    266.2    статті    266 Податкового кодексу України    до будівлі, яка хоч і віднесена до будівель промисловості згідно з правовстановлюючими документами, однак не використовується у виробничому процесі промислових підприємств.
Згідно з підпунктом    266.1.1 пункту    266.1    статті    266 Податкового кодексу України        платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту    266.2.1 пункту    266.2    статті    266 Податкового кодексу України,    є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Положеннями підпункту    266.2.2    пункту    266.2    статті    266 Податкового кодексу України        встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так підпунктом «є» підпункту    266.2.2    пункту    266.2    статті    266 Податкового кодексу України    встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до пункту    30.1    статті    30 Податкового кодексу України    податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт    30.2    статті    30 Податкового кодексу України).
Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту    266.2.2    пункту    266.2    статті    266 Податкового кодексу України    є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту    266.2.2    пункту    266.2    статті    266 Податкового кодексу України    законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 року по справі № 820/3556/17 висловив правову позицію стосовно порядку застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2    пункту    266.2    статті    266 Податкового кодексу України. 
Зокрема Верховний Суд зазначив, що: «…Конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту    14.1.129-1    пункту    14.1    статті    14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту    266.2.2    пункту    266.2    статті    266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.
Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт    4.1.4    пункту    4.1    статті    4    та пункт    56.21    статті    56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.
Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт    4.1.2    пункту    4.1    статті    4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт    4.1.11    пункту    4.1    статті    4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт    4.1.8    пункту    4.1    статті    4 Податкового кодексу України).
Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту    266.2.2    пункту    266.2    статті    266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду».
Верховним судом також сформовано новий правовий висновок, відповідно до якого: «визначено, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду».
Таким чином, вищевикладеним спростовуються доводи скаржника стосовно неможливості застосування п. «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України у зв`язку з тим, що позивач є фізичною особою.  
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач є власником нежитлової будівлі виробничо-торгівельної бази, яка за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) "Будівлі промислові".
Як слідує з матеріалів справи зазначена будівля використовуються ОСОБА_1 у підприємницькій діяльності, а саме: для виробництва копченої риби. Виробництво копченої риби здійснюється за допомогою термокамери (коптильні) "Rexpol", типу DZ-100, серія 128/05, рік виготовлення - 2007, який належить позивачу на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.02.2014 (а.с. 100-102).
Також обставини щодо використання позивачем у підприємницькій діяльності вказаної будівлі для виробництва копченої риби підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними (а.с. 80-85).
Водночас, слід зазначити, що відповідачем жодним чином не спростовано використання зазначеної виробничо-торгівельної бази у підприємницькій діяльності.
Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Враховуючи викладене в сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів,  а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду  першої інстанції без змін. 
Відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України вказана категорія справ відноситься до справ незначної складності, а відтак на неї поширюються вимоги ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду  від 22 червня 2020 року  у справі № 460/4459/19 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 03 грудня 2020 року.