У х в а л а    
 
19 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 686/11683/20
 
провадження № 61-14432ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 липня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про відшкодування шкоди,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, яким моральну шкоду обґрунтовано тим, що вона полягала у  моральних стражданнях та переживаннях, які він переніс у зв`язку з бездіяльністю слідчого, витрачанні свого власного часу на оскарження неправомірної бездіяльності слідчого, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя, яку позивач оцінив на суму у розмірі 1 млрд. грн.
Майнову шкоду позивач мотивував, посилаючись на витрати власного часу на написання скарги, її подачі, участі у розгляді справи, витратах на проїзд, папір, фарбу картриджа та копіювання документів, яку визначив на суму у розмірі 6 023 грн 90 коп.
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від  03  липня 2020 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 вересня 2020 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
 
30 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, що надійшла 02 жовтня 2020 року, в якій заявник просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 липня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 вересня 2020 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень. 
 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.
 
Згідно з вимогами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні з огляду на таке. 
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди не урахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 554/49/18, № 638/6944/16, № 638/17403/15, № 638/17403/15-ц, № 638/12068/16, № 638/12259/16, № 641/2476/17, № 6-501цс17, № 646/1591/18, № 6-440цс16, № 607/14606/17, № 461/4824/17, № 750/6330/17, № 464/3789/17.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 31 березня 2017 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення задоволено. Зобов`язано уповноважену особу Зарічанського відділення поліції Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за заявою ОСОБА_1 від 27 березня 2017 року відомостей про вчинення кримінального правопорушення.
 
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
При цьому, існує законодавчо визначений механізм контролю за законністю прийнятих процесуальних рішень відповідною посадовою особою органу досудового слідства при здійсненні кримінального провадження. Заінтересована особа має право в порядку, передбаченому КПК України звернутися зі скаргою на процесуальні рішення, дії або бездіяльність уповноваженої особи органу досудового слідства (слідчого), вчинені нею під час кримінального провадження, зокрема, до суду.
 
Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) слідчих, вчинених при проведенні досудового слідства у конкретній справі, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.
 
У випадку, якщо помилки посадової особи органу досудового слідства (в даному випадку слідчого) неможливо виправити в такий спосіб, такі порушення повинні вирішуватися поданням позову незадоволеної особи проти держави.
 
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Відповідно до загальних підстав і цивільно-правової відповідальності обов`язковому встановленню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Отже, підставами для покладення обов`язку по відшкодуванню шкоди відповідно до вимог статті 1174 ЦК України є доведеність таких обставин у їх сукупності: наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між цими незаконним діями чи бездіяльністю та шкодою. 
 
Відтак, позивач у цій справі повинен був довести належними та допустимими доказами завдання йому моральної шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльність Зарічанського відділення поліції Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області й заподіяною моральною шкодою.
 
Відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди бездіяльністю слідчого, що в силу вимог статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.
 
Такі висновки узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду, зробленими у постановах від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18             (провадження № 61-2685св19), від 04 березня 2020 року у справі 639/1803/18 (провадження № 61-18842св19), від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).
 
Крім того, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , з яким погодився й суд апеляційної інстанції є правильним, оскільки позивач не довів достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям ухвали про задоволення скарги позивача на бездіяльність слідчого щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення та настанням шкоди.
 
Крім того правильним є твердження суду апеляційної інстанції, що витрати ОСОБА_1 , які пов`язані з написанням скарги, витрати на проїзд, пов`язані з явкою до суду, електроенергію, власний папір та фарбу картриджа, не є збитками, у розумінні статті 22 ЦК України.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16-ц (провадження                        № 61-2986св18), від 11 липня   2018 року у справі № 638/12259/16 (провадження № 61-14157св18), від 10 жовтня 2018 року у справі № 638/1892/16-ц (провадження № 61-41040св18), від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18 (провадження № 61-3491св19), від 25 квітня 2019 року у справі № 638/17403/15-ц (провадження № 61-31477св18) є   необґрунтованими, оскільки обставини у зазначених справах не є тотожними обставинам у цій справі. Зокрема, у наведених справах судами позивачами доведено, відповідно судами встановлено факт заподіяння заявникам моральної шкоди внаслідок неправомірних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, тобто встановлено усі складові елементи правопорушення, сукупність яких згідно із законом є підставою для покладення обов`язку по відшкодуванню завданої моральної шкоди.
 
Верховний Суд відхиляє посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, оскільки висновок в оскаржуваних судових рішеннях про недоведеність позивачем факту спричинення йому моральної шкоди не суперечить правовим висновкам, викладеним у наведеній постанові щодо застосування норм матеріального права. 
 
Судами попередніх інстанцій правильно визначено, що задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, а моральних страждань внаслідок бездіяльності відповідача щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення позивачем не доведено.
 
Однак, у цій справі судами попередніх інстанції, не встановлено факту заподіяння позивачу моральної шкоди, а тому зроблено висновок про те, що за встановленими фактичними обставинами, сам факт невнесення слідчим відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та наявність ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 травня 2017 року, є не достатніми для застосування наслідків цивільно-правового характеру. 
 
З такими висновками судів погоджується й Верховний Суд, оскільки не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно,  наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та  відшкодування шкоди. 
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішення не впливають.
 
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга, є необґрунтованою. 
 
Правильне застосовування норм ЦПК України є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а  наведені у  ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах й суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про відшкодування шкоди відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                        О. М. Осіян

 
                                                                                                               О. В. Білоконь

 
                                                                                                                Н. Ю. Сакара