Постанова
Іменем України 
17 грудня 2020 року
м. Київ
Справа № 321/340/18
Провадження № 51 – 5377 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
його захисника                                          адвоката ОСОБА_7 ,
потерпілих                                                   ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
їх представника                                         адвоката ОСОБА_10 ,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12016080000000345 від 24 грудня 2016 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
за ст. 286 ч. 3 КК України, 
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та  потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на вирок Запорізького апеляційного суду від 24 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року засуджено ОСОБА_6 за ст. 286 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки і на нього покладено відповідні обов`язки.
Запобіжний захід обвинуваченому  ОСОБА_6 не обирався.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 24 грудня 2016 року, керуючи автомобілем «ИЖ-2717 ВП-5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в умовах ожеледиці на проїжджій частині автодороги Енергодар-Василівка-Бердянськ, порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху, допустив занос автомобіля з виїздом на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем «КАМАЗ-5320», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , з причепом «ГКБ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_11 . В результаті ДТП пасажири автомобіля «ИЖ-2717 ВП-5» ОСОБА_12 , неповнолітні ОСОБА_13 ,    ОСОБА_14 отримали тяжкі тілесні ушкодження, від яких померли на місці події. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 липня 2019 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_15 залишено без задоволення, а вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року щодо   ОСОБА_6 залишено без зміни. 
Постановою колегії суддів  Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 липня 2020 року скасовано ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 липня 2019 року стосовно ОСОБА_6 та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Вироком Запорізького апеляційного суду від 24 вересня 2020 року частково задоволено апеляційну скаргу прокурора, скасовано вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2018 року щодо ОСОБА_6 в частині звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України та призначено йому  за ст. 286 ч. 3 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Початок строку відбування покарання вказано відраховувати з дня затримання ОСОБА_6 і приведення вироку до фактичного виконання.
В решті вирок суду залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , які за змістом своїх доводів та вимог є аналогічними, просять змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити йому покарання із застосуванням ст.ст. 50, 69, 75 КК України, не пов`язане з позбавленням волі. Вважають вирок апеляційного суду необґрунтовано суворим, а висновок про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства - помилковим. В обґрунтування своїх вимог вказують на те, що ОСОБА_6 активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся та висловив жаль з приводу цього, осудив свою поведінку, неодноразово вибачився перед потерпілими, протягом всього часу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди відшкодовує завдану їм шкоду, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, працює тренером-викладачем у ДЮСШ ВП ЗАЕС, за сумісництвом працює керівником гуртків в Енергодарському центрі туризму, краєзнавства та спорту, має звання «Заслужений тренер України», позитивно характеризується за місцем роботи, багато його вихованців є переможцями та призерами Чемпіонатів та Кубків України, Європи та Світу. Також вказують на порушення апеляційним судом вимог ст. 337 КПК України та помилковість висновку апеляційного суду щодо визнання обставиною, що обтяжує покарання, – вчинення злочину відносно малолітньої особи як такої, що не пред`являлася в обвинуваченні та відсутня в обвинувальному акті.   
Заперечень на касаційні скарги засудженого та потерпілих від учасників судового провадження не надходило. 
Позиції учасників судового провадження 
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу, вважав касаційні скарги потерпілих обґрунтованими та просив їх задовольнити. Захисник ОСОБА_7 висловив аналогічну думку.
В судовому засіданні потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 підтримали свої касаційні скарги, вважали обґрунтованою касаційну скаргу засудженого і просили їх задовольнити. Представник потерпілих ОСОБА_10 висловила аналогічну думку.
В судовому засіданні прокурор вважав касаційні скарги необґрунтованими і просив залишити їх без задоволення. 
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.   
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ст. 286 ч. 3 КК України у касаційних скаргах не оспорюються.   
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Доводи касаційних скарг про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 внаслідок суворості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки апеляційного суду щодо призначеного йому покарання.
Приймаючи рішення про неможливість виправлення ОСОБА_6 із звільненням його від відбування основного покарання, скасовуючи вирок суду першої інстанції в цій частині та ухвалюючи новий вирок, апеляційний суд зазначив, що районний суд з достатньою повнотою не врахував, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, в результаті якого загинуло троє осіб, двоє з яких – неповнолітні. Обставини, на які послався суд у вироку і на які посилаються засуджений та потерпілі у касаційних скаргах, зокрема: вчинення злочину з необережності, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, працює тренером-викладачем у ДЮСШ ВП ЗАЕС, за сумісництвом працює керівником гуртків в Енергодарському центрі туризму, краєзнавства та спорту, має звання «Заслужений тренер України», позитивно характеризується за місцем роботи, багато його вихованців є переможцями та призерами Чемпіонатів та Кубків України, Європи та Світу, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди також отримав тілесні ушкодження у зв`язку з чим йому була встановлена третя група інвалідності, думки потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , які просили суд не позбавляти ОСОБА_6 волі, та зазначили, що претензій до останнього не мають, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття,  добровільне відшкодування шкоди, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання,апеляційний суд розцінив як такі, що давали суду достатні підстави для призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ст. 286 ч. 3 КК України, проте не достатніми у даному випадку для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. 
Врахувавши вказані обставини, суд апеляційної інстанції вказав на помилковість висновку суду першої інстанції щодо можливості виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства, визнавши неправильним застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України, скасувавши вирок в цій частині та постановивши новий вирок. Новим вироком апеляційний суд визначив, що покарання в мінімальних межах санкції частини 3 статті 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з реальним його відбуванням та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, буде справедливим за своїм видом, достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів.
При цьому, апеляційний суд виконав вимоги ст. 439 ч. 2 КПК України, відповідно до якої вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді. Так, постановою колегії   суддів  Першої   судової   палати Касаційного   кримінального   суду Верховного   Суду  від 14 липня 2020 року скасовано ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 липня 2019 року стосовно ОСОБА_6 та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В цій же постанові зазначено, що за умови підтвердження обсягу обвинувачення ОСОБА_6 застосування до нього положень ст. 75 КК України слід уважати необґрунтованим, оскільки при перевірці доводів апеляційної скарги прокурора суд апеляційної інстанції з достатньою повнотою не врахував того, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, в результаті якого загинуло троє осіб, двоє з них – неповнолітні, а тому висновки суду про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами. 
Оскільки за наслідками нового апеляційного розгляду обсяг висунутого       ОСОБА_6 обвинувачення не зменшено, з огляду на наведені приписи процесуального закону, апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції в частині застосування ст. 75 КК України та ухвалив новий вирок, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, призначивши ОСОБА_6 основне покарання за ст. 286 ч. 3 КК України в мінімальній межі санкції цієї частини статті.  
Призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України. 
Обставини, на які є посилання в касаційних скаргах засудженого та потерпілих, які, на їх думку, дають підстави для застосування до ОСОБА_6 положень                ст.ст. 69, 75 КК України, належним чином були враховані апеляційним судом і їм була дана відповідна належна оцінка.
При цьому, апеляційний суд,  врахувавши вимоги ст. 337 ч. 1 КПК України відхилив доводи апеляційної скарги прокурора про неврахування судом першої інстанції в якості обставини, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення щодо малолітнього, оскільки така відсутня в обвинувальному акті як обставина, що обтяжує покарання. 
Отже, доводи касаційних скарг в цій частині не підтверджуються матеріалами кримінального провадження, оскільки апеляційний суд не визнавав обставину вчинення кримінального правопорушення щодо малолітнього такою, що обтяжує покарання, зазначивши, що смерть двох неповнолітніх врахована апеляційним судом в якості наслідків, що настали в результаті вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 420 КПК України. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, підстав для задоволення касаційних скарг, зміни вироку апеляційного суду та призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням           ст.ст. 69, 75 КК України колегія суддів не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Запорізького апеляційного суду від 24 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та  потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3