Справа № 353/913/19 
Провадження № 22-ц/4808/1148/20 
Головуючий у 1 інстанції Лущак  Н. І. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої                        Пнівчук О.В.
суддів:                        Мелінишин Г.П., Томин О.О. 
з участю секретаря                Капущак С.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Тлумацького районного суду від 10 серпня 2020 року, в складі судді Лущак Н.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в :
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час виступу на сесії Рогатинської районної ради, яка відбулась у вересні 2019 року, представник фірми «Діамеб» Кабаль Д.І. здійснив наклеп на позивача, чим порушив гарантовані Конституцією права, його честь, гідність та ділову репутацію.
Під час виступу, згідно аудіо запису, прозвучали наступні висловлювання:
- «Головний лікар прикриваючись цим розпорядженням почав здійснювати дії щодо протидії нашій законній господарській діяльності в приміщенні Рогатинської ЦРЛ»;
-«Відбувається протидія нашій господарській діяльності від 2015 року»;
-«Головний лікар всіма можливими і неможливими методами здійснює тиск і виживання наше із приміщення Рогатинської центральної районної лікарні»;
-«Проти головного лікаря Рогатинської центральної районної лікарні відкрито 9 кримінальних проваджень, при чому що статті варіюються від 185 (Крадіжки) і закінчуючи статтею 382 (невиконання рішення суду);
-«Нечистий на руку головний лікар разом із головою райдержадміністрації»;
-«Голова райдержадміністрації разом з головним лікарем самі будуть вирішувати без участі районної ради кому давати приміщення кому не давати, кого вигнати, а на кого взагалі не звертати уваги»
- « Лишаєте нас сам на сам із свавіллям головного лікаря».
Позивач зазначив, що жодних доказів на підтвердження вищезазначених висловлювань відповідачем не надано, останній в особистих і господарських цілях з метою усунення вільної і передбаченої законом конкуренції порушив честь, гідність та ділову репутацію його, як посадової особи - головного лікаря і керівника (Директора) Комунального некомерційного медичного підприємства «Рогатинська центральна районна лікарня» (далі КНМП «Рогатинська ЦРЛ») та людини, зокрема.
У зв`язку з надуманими та безпідставними заявами, йому окрім порушення честі, гідності та ділової репутації перед його керівництвом – Рогатинською районною радою та Рогатинською районною державною адміністрацією заподіяно також моральну шкоду, оскільки пережив негативні наслідки такого наклепу, в т.ч. моральні та душевні страждання, порушення душевної рівноваги в сім`ї, колі близьких, друзів, родичів та знайомих. 
Позивач, просив постановити рішення яким зобов`язати ОСОБА_3 на найближчій сесії Рогатинської районної ради публічно спростувати поширену ним інформацію про те, що:
- «Головний лікар прикриваючись цим розпорядженням почав здійснювати дії щодо протидії нашій законній господарській діяльності в приміщенні Рогатинської ЦРЛ»;
-«Відбувається протидія нашій господарській діяльності від 2015 року»;
-«Головний лікар всіма можливими і неможливими методами здійснює тиск і виживання наше із приміщення Рогатинської центральної районної лікарні»;
- «Проти головного лікаря Рогатинської центральної районної лікарні відкрито 9 кримінальних проваджень, при чому що статті варіюються від 185 (Крадіжки) і закінчуючи статтею 382 (невиконання рішення суду);
-«Нечистий на руку головний лікар разом із головою райдержадміністрації»;
-«Голова райдержадміністрації разом з головним лікарем самі будуть вирішувати без участі районної ради кому давати приміщення кому не давати, кого вигнати, а на кого взагалі не звертати уваги»
- « Лишаєте нас сам на сам із свавіллям головного лікаря».
Стягнути з ОСОБА_3 на його користь на відшкодування моральної шкоди 100000грн., та в рахунок відшкодування шкоди його діловій репутації 100000 грн та понесені судові витрати.
Рішенням Тлумацького районного суду від 10 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду представник апелянта ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій зазначив, що при винесенні рішення, судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилося у непроведенні аналізу усіх обставин справи та порушенні процесуальної форми розгляду справи, не забезпеченні принципів змагальності та рівності, що проявлялось у недостатності з`ясування особливостей доказової бази і у неправильному тлумаченні самих доказів.
Суд поверхнево дослідив аргументи позивача, не здійснивши аналіз кожного конкретного висловлювання з виступу відповідача, передчасно прийняв позицію відповідача, що такі висловлювання є оціночними судженнями та суб`єктивною думкою відповідача щодо виконання позивачем своїх обов`язків.
Апелянт вказав, що поширені відповідачем відомості є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями.
Суд не оцінив зміст поширеної інформації щодо її відношення до оціночних суджень чи тверджень про факти та дійшов помилкового висновку про те, що розповсюджена відповідачем інформація це оціночні судження, в той час як така інформація є фактичними твердженням, бо містить конкретні відомості. 
Апелянт зазначив, що відповідач поширив інформацію з явним корисливим умислом щоб максимально нашкодити безпосередньо репутації позивача. 
Посилаючись на те, що суд прийняв рішення, явно ігноруючи інтереси позивача та за наявності очевидних фактичних даних необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Позивачем не надано будь-яких належних допустимих доказів того, що інформація містить недостовірні відомості, тобто містить відомості, про події та явища яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності.
Вважає, що зміст розповсюдженої інформації є по своїй суті оціночними судженнями, до яких публічна особа має бути готова, як до підвищеного рівня критики у порівнянні з приватною особою, а також посилався на те, що у своїх діях керувався нормами Закону України «Про інформацію». Просив рішення суду залишити без змін.
У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає.
Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що дана інформація не є образою, а оціночним судженням та суб`єктивною думкою відповідача щодо виконання позивачем своїх обов`язків, як головного лікаря КНМП «Рогатинська ЦРЛ», а тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.
З таким висновком погоджується колегія суддів з наступних підстав.
Встановлено, що 12 вересня 2019 року на засіданні сесії Рогатинскої районної ради було розглянуто питання «Про делегування Рогатинській районній державній адміністрації повноважень (функцій) управління окремим нерухомим майном спільної власності територіальних громад сіл та міста району» та надано можливість виступу при розгляді даного питання юристу ТОВ «ДІАМЕБ» ОСОБА_3 , який, згідно протоколу засідання сесії повідомив, що 14.04.2019 року ТОВ «ДІАМЕБ» отримало лист від головного лікаря КНМП «Рогатинська ЦРЛ» про те, що ТОВ «ДІАМЕБ» повинно покинути приміщення лікарні у зв`язку з виконанням розпорядження голови районної державної адміністрації від 11.04.2019 року № 82. Приміщення, яке орендує ТОВ «ДІАМЕБ», ніяким чином не відноситься до цього розпорядження. Проте, головний лікар прикриваючись цим розпорядженням, почав здійснювати дії, які протидіють законній господарській діяльності ТОВ «ДІАМЕБ» у приміщенні центральної районної лікарні. На його думку, це пов`язано із ліквідацією державної лабораторії та передачею в оренду частини приміщення КНМП «Рогатинська ЦРЛ» площею майже 80 м.кв. ТОВ «Медекс плюс». Як результат, єдиною компанією, яка на сьогоднішній день може конкурувати в Рогатинському районі з ТОВ «Медекс плюс» є ТОВ «ДІАМЕБ». Зазначив, що головний лікар всіма можливими і неможливими методами здійснює тиск і виживає їх із приміщення КНМП «Рогатинська ЦРЛ». Зауважив, що проти головного лікаря КНМП «Рогатинська ЦРЛ» відкрито 9 кримінальних проваджень. Закликав депутатів не підтримувати проект рішення по даному питанню, оскільки делегувавши повноваження районній адміністрації фактично втрачається можливість постійного та оперативного контролю за використанням даного приміщення. Можна лише уявити, що буде, коли голова райдержадміністрації разом з головним лікарем будуть самі, без участі районної ради, вирішувати кому давати приміщення в оренду, кому не давати, кого вигнати, а на кого взагалі не звертати увагу.        
Позивач, звертаючись з позовом до суду, як на підставу його задоволення, посилався на те, що інформація поширена відповідачем під час виступу на сесії районної ради є недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Просив зобов`язати ОСОБА_3 на найближчій сесії районної ради спростувати поширену ним (згідно аудіозапису) інформацію про те, що:
- «Головний лікар прикриваючись цим розпорядженням почав здійснювати дії щодо протидії нашій законній господарській діяльності в приміщенні Рогатинської ЦРЛ»;
- «Відбувається протидія нашій господарській діяльності від 2015 року»;
- «Головний лікар всіма можливими і неможливими методами здійснює тиск і виживання наше із приміщення Рогатинської центральної районної лікарні»;
- «Проти головного лікаря Рогатинської центральної районної лікарні відкрито 9 кримінальних проваджень, при чому що статті варіюються від 185 (Крадіжки) і закінчуючи статтею 382 (невиконання рішення суду);
- «Нечистий на руку головний лікар разом із головою райдержадміністрації»;
- «Голова райдержадміністрації разом з головним лікарем самі будуть вирішувати без участі районної ради кому давати приміщення кому не давати, кого вигнати, а на кого взагалі не звертати уваги»
- «Лишаєте нас сам на сам із свавіллям головного лікаря».
Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Згідно зі статтею 10 Конвенції і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. 
Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Згідно із статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
У частині 1 статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Відповідно до частини 4 тієї ж статті передбачено, що спростування інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. 
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. 
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі та ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. 
Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.. 
Відповідно до частин першої і другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. 
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.
Межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу, національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingensv. Austria).
Судом встановлено, що 11 березня 2015 року між Рогатинською центральною районною лікарнею, та ТОВ «ДІАМЕБ» було укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 20,3 м кв за адресою АДРЕСА_1 , з метою провадження господарської діяльності закладом охорони здоров`я.
Позивач по справі - головний лікар Рогатинської ЦРЛ Бандура Т.М. 11 квітня 2019 року надіслав на адресу ТОВ «ДІАМЕБ» лист, в якому повідомив, що на виконання розпорядження Рогатинської районної державної адміністрації №82 від 11.04.2019 року «Про перепланування адміністративного корпусу Рогатинської ЦРЛ», з 17.04.2019 року планується розпочати плановий обсяг робіт у зв`язку із чим у адміністративному корпусі Рогатинської ЦРЛ можуть виникнути вимушені незручності у користуванні орендованим приміщенням.
09 липня 2019 року позивач надіслав ТОВ «ДІАМЕБ» лист у якому повідомив, що 16.02.2018 року строк оренди за договором припинено, у зв`язку з цим, ТОВ «ДІАМЕБ» слід негайно звільнити орендоване нежитлове приміщення та підписати акт передачі-приймання приміщення.
Таким чином між позивачем, як головним лікарем Рогатинської ЦРЛ, та ТОВ «ДІАМЕБ» існували правовідносини щодо оренди та користування нежитловим приміщенням в Рогатинській ЦРЛ.
Під час розгляду на засіданні сесії Рогатинської районної ради, яка відбулася 12 вересня 2019 року, питання про делегування Рогатинській районній державній адміністрації повноважень управління окремим нерухомим майном спільної власності територіальних громад сіл та міста району, було надано можливість виступу юристу ТОВ «ДІАМЕБ» - ОСОБА_3 , який закликав депутатів не підтримувати проект рішення по даному питанню. У своєму виступі ним було висловлену інформацію, про спростування якої заявлено позивачем позов.
При цьому така інформація висловлена ним особисто та не являється офіційною позицією з даного питання - ТОВ «ДІАМЕБ». 
Інформація, поширена на сесії районної ради є власною оцінкою відповідача ОСОБА_3 дій позивача в умовах існуючого між ТОВ «ДІАМЕБ» та позивачем спору, а тому за своєї суттю є думками та переконаннями відповідача, що грунтуються на його особистому критичному трактуванні фактичних обставин, які не можуть бути предметом перевірки на предмет істинності, а отже, є оціночними судженнями. Право на власне тлумачення обставин справи є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань.
Як убачається із змісту протоколу сесії районної ради від 12.09.2018 року у своєму виступі відповідач, даючи оцінку фактичним обставинам що склалися, зазначає обставини, що на «його думку» стали причиною протидії господарській діяльності ТОВ «ДІАМЕБ» з боку позивача.
У такому разі, на переконання суду, позивач має можливість скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на висловлення власної оцінки обставин справи на сесії районної ради у разі незгоди із поширеними відповідачем судженнями, надавши їм власну оцінку.
З огляду на наведене, не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що відповідач поширив інформацію з явним корисливим умислом щоб максимально нашкодити безпосередньо репутації позивача. 
Крім того, слід зазначити, що позивач є публічною особою, тому при розгляді його позову про захист його гідності, честі чи ділової репутації, слід враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя, згідно з якими межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. 
Публічна особа повинна бути готовою до підвищеного рівня критики її діяльності.
Інформація висловлена відповідачем, про спростування якої заявлено позов, за своїм змістом не є такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судом фактичних обставин справи.
Висловлювання відповідача у справі взяті із контексту його виступу на сесії районної ради при обговоренні питання щодо делегування Рогатинській районній державній адміністрації повноважень управління окремим нерухомим майном спільної власності територіальних громад сіл та міста району, а тому на відповідача не може бути покладена цивільно-правова відповідальність за допущені висловлювання критики щодо дій позивача. Вказані висловлювання не носять характер образ, а є критичними по відношенню до позивача у справі, та є вираженнями погляду відповідача на вказані події. 
Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.
У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM).
       Необгрунтованими є посилання апелянта на те, що суд поверхнево дослідив аргументи позивача, не здійснивши аналіз кожного конкретного висловлювання з виступу відповідача, оскільки всі висловлювання, що прозвучали у виступі відповідача у сукупності за своїм змістом є власною думкою та критичними висловлюваннями відповідача на події що мали місце, та підтверджені зібраними доказами в справі.
Так, висловлювання відповідача: «Головний лікар прикриваючись цим розпорядженням почав здійснювати дії щодо протидії нашій законній господарській діяльності в приміщенні Рогатинської ЦРЛ»; «Відбувається протидія нашій господарській діяльності від 2015 року»; «Головний лікар всіма можливими і неможливими методами здійснює тиск і виживання наше із приміщення Рогатинської центральної районної лікарні» є оціночними судженнями відповідача які ґрунтуються на фактичних обставинах щодо користування ТОВ «ДІАМЕБ» орендованим приміщенням.
Висловлювання - «Нечистий на руку головний лікар разом із головою райдержадміністрації» не може бути витлумачене як таке що містить фактичні дані, оскільки в даному випадку має місце використання – фразеологізму, а тому не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості.
Висловлювання «Голова райдержадміністрації разом з головним лікарем самі будуть вирішувати без участі районної ради кому давати приміщення кому не давати, кого вигнати, а на кого взагалі не звертати уваги», про спростуванн якого заявлено позивачем, є вирваним із контексту виступу відповідача, оскільки згідно протоколу сесії районної ради зазначено: «Можна лише уявити, що буде, коли голова райдержадміністрації разом з головним лікарем будуть самі, без участі районної ради, вирішувати кому давати приміщення в оренду, кому не давати, кого вигнати, а на кого взагалі не звертати увагу», тобто у даному випадку мало місце оціночне судження - припущення відповідача, яке також не підлягає спростуванню.
Судження «Лишаєте нас сам на сам із свавіллям головного лікаря» не містить фактичних даних, являється оціночним судженням щодо дій позивача на власний розсуд з використанням метафори «свавілля».
Що стосується висловлювання «Проти головного лікаря Рогатинської центральної районної лікарні відкрито 9 кримінальних проваджень, при чому що статті варіюються від 185 (Крадіжки) і закінчуючи статтею 382 (невиконання рішення суду), то відповідачем на підтвердження зазначеного подано до суду ряд копій витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.1 а.с. 78-87 ), позивач і сам не заперечив у позовній заяві про те, що йому відомо про відкриття кримінальних проваджень, однак про їх зміст та кількість невідомо. Дане оціночне судження не порушує презумпцію невинуватості позивача.
Позивачем не представлено доказів нанесення шкоди його діловій репутації, як головного лікаря Рогатинської ЦРЛ, крім того, колегія суддів вважає, що всі оціночні судження висловлені відповідачем в адрес позивача не були брутальними, принизливими чи виражались у непристойній формі, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, суд на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши зміст поширеної відповідачем інформації щодо позивача в її системному зв`язку з фактичними обставинами справи, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача. Рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків не спростовують. а тому рішення суду відповідно до положень ст. 375 ЦПК України слід залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Тлумацького районного суду від 10 серпня 2020 року – без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцятиднів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08 грудня 2020 року .
            
Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                Г.П. Мелінишин
О.О. Томин