ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року	Львів	Справа № 140/6322/20 пров. № А/857/9967/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Ніколіна В. В., Пліша М. А.,
з участю секретаря судового засідання –     Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Любомльської міської ради Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року  у справі № 140/6322/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Любомльської міської ради Волинської області   про  стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,-

суддя в 1-й інстанції – Ксензюк А. Я.,
час ухвалення рішення – 03.07.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,

                                                     в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача – Любомльської міської ради Волинської області, в якому просила стягнути з Любомльської міської ради Волинської області на її користь середню заробітну плату на період працевлаштування, але не більше шести місяців, яка в сумі становить 54211,25 грн.; стягнути середній заробіток за несвоєчасно проведений розрахунок у період з 07 лютого 2020 року по 24 лютого 2020 року, яка в сумі становить 4770,59 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнено з Любомльської міської ради на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату на період працевлаштування, але не більше шести місяців, в сумі 45195,00 грн. (сорок п`ять тисяч сто дев`яносто п`ять грн. 00 коп.). Стягнено з Любомльської міської ради на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за несвоєчасно проведений розрахунок у період з 07 лютого 2020 року по 24 лютого 2020 року  в сумі 3945,59 грн. (три тисячі дев`ятсот сорок п`ять грн. 59 коп.). У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 до моменту обрання на посаду керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету Зачернецької сільської ради, не перебувала у трудових відносинах з Зачернецькою сільською радою, тому гарантія, зазначена в ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», а саме: виплата вихідної допомоги на період працевлаштування, не поширюється на випадки, коли депутат місцевої ради до його обрання не перебував у трудових відносинах з підприємством, установою, організацією. Вказує, що судом не досліджено питання реєстрації позивача у центрі зайнятості, що є підставою для припинення виплат середньої заробітної плати на період працевлаштування. Крім того, позивачем не сплачено судовий збір за подання позову. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач скористалася правом подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що до обрання її депутатом сільської ради та секретарем ради, вона перебувала у трудових відносинах з Зачернецькою сільською радою – працювала на посаді секретаря виконкому сільської ради, що підтверджується записами трудової книжки. Крім цього, зазначає, що реєстрація у центрі зайнятості не є підставою для припинення виплат середньої заробітної плати на період працевлаштування. Така реєстрація у центрі зайнятості у гарантований статтею 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» шестимісячний період виплат середньомісячної заробітної плати матиме наслідком лише відкладення належних виплат, пов`язаних із безробіттям, до закінчення вищезгаданого періоду. Щодо сплати судового збору, то вказана справа відноситься до справ щодо стягнення заробітної плати, а тому вона звільняється від його сплати. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.
Позивач- ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечила доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, апеляційні вимоги підтримує у повному обсязі, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності відповідача (апелянта) за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів. 
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 28 листопада 2011 року по 09 січня 2012 року працювала секретарем виконкому Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області,  28 листопада 2011 року прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування, що підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 та рішенням Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області від 28 листопада 2011 року №8/2.
Згідно з рішенням Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області від 10 січня 2012 року №10/11 обрано секретарем сільської ради депутата від виборчого округу №9 – ОСОБА_1 (а.с.10 зворот). Рішенням Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області від 03 листопада 2015 року №1/5 ОСОБА_1 обрано  секретарем сільської ради, як депутата від виборчого округу.
Відповідно до пунктів 1, 3 рішення Любомльської міської ради Волинської області від 10 жовтня 2019 року №44/7-24 «Про добровільне приєднання до Любомльської міської об`єднаної територіальної громади» добровільно приєднано Зачернецьку сільську територіальну громаду сіл Зачернеччя, Біличі, Високе Любомльського району Волинської області до Любомльської міської об`єднаної територіальної громади Любомльського району Волинської області. Затверджено план організаційних заходів щодо добровільного приєднання територіальних громад.
07 лютого 2020 року Зачернецькою сільською радою Любомльського району Волинської області прийнято рішення №32/2 «Про добровільне приєднання до Любомльської міської об`єднаної територіальної громади», відповідно до якого вирішено добровільно приєднати територіальну громаду сіл Зачернеччя, Біличі, Високе Любомльського району Волинської області до Любомльської міської об`єднаної територіальної громади Любомльського району Волинської області. Затверджено план організаційних заходів щодо добровільного приєднання територіальних громад та затверджено план організаційних заходів щодо добровільного приєднання територіальних громад.
На підставі рішення Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області №32/2 від 07 лютого 2020 року припинено повноваження ОСОБА_1 , як секретаря Зачернецької сільської ради на підставі частини другої статті 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад, про що зроблено відповідний запис у трудові книжці серії НОМЕР_1 .
З копії  журналу обліку видачі трудових книжок вбачається, що позивач отримала трудову книжку 18 лютого 2020 року.
Відповідно до довідки, виданої Зачернецьким старостинським округом Любомльської міської ради Любомльського району Волинської області,  від 31 березня 2020 року №87 ОСОБА_1 в період з 10 січня 2012 року по 07 лютого 2020 року працювала сектерарем Зачернецької сільської ради, остаточний розрахунок було проведено 25 лютого 2020 року.
Крім того, як вбачається із довідки Зачернецької сільської ради Люомльського району Волинської області від 13 лютого 2020 року №85/02-б, позивача повідомлено про неможливість надання попередньої посади секретаря виконкому, у зв`язку з відсутністю такої штатної одиниці та реорганізацією Зачернецької сільської ради, та відсутністю інших рівноцінних посад.
На звернення позивача щодо збереження заробітної плати в.о. старости ОСОБА_2 надано відповідь, в якій зазначено вимоги, передбачені частиною другою статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та зміст листа-роз`яснення Мінсоцполітики №746/13/77-14 від 16 травня 2014 року. 
Також встановлено, що 14 лютого 2020 року Любомльською міською радою Волинської області прийняті рішення: №47/2-27 про утворення Зачернецького старостинського округу з центром у селі Зачернення, до складу якого входить територія сіл Зачернеччя, Біличі, Високе; №47/4-27 про покладення виконання обов`язків старости Зачернецького старостинського округу на ОСОБА_3 , яка здійснювала повноваження сільського голови до приєднання; №47/7-27 про початок процедури реорганізації Зачернецької сільської ради шляхом приєднання до Любомльської сільської ради.
При цьому, згідно з рішенням Любомльської міської ради Волинської області від 14 лютого 2020 року №47/7-27 «Про початок процедури реорганізації Зачернецької сільської ради шляхом приєднання до Любомльської сільської ради» Любомльська міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Зачернецької сільської ради.
Позивач, вважаючи, що при звільненні з посади секретаря Зачернецької сільської ради, порушено її права щодо своєчасного розрахунку та збереження на період працевлаштування, але не більше шести місяців середньої заробітної плати, яку вона одержувала на виборній посаді, звернулася в суд із цим позовом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання середньої заробітної плати, яку вона одержувала раніше на виборній посаді у раді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців. Відповідачем не надано суду доказів виконання обов`язку, передбаченого частиною другою статті 33 Закону № 93-IV щодо збереження за позивачем на період працевлаштування середньої заробітної плати, яку вона одержувала на виборній посаді, але не більше шести місяців. Встановлюючи своєчасність розрахунку з позивачем при звільненні, суд зазначив, що позивача звільнено із займаної посади 07 лютого 2020 року, тоді як остаточний розрахунок з позивачем було проведено 25 лютого 2020 року, що підтверджується довідкою від 31 березня 2020 року № 87. Тобто, грошові кошти, належні до виплати позивачу при звільненні, виплачені з порушенням строку, а тому позивач набула право на виплату середнього заробітку за увесь період затримки розрахунку при звільненні з 07 лютого 2020 року по 24 лютого 2020 року. Разом з тим, суд першої інстанції не погодився зі сумами, які зазначила позивач, зазначивши розмір виплат виходячи з норм чинного законодавства та відповідної довідки.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - місцева рада) як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та рівноправного члена місцевої ради визначає Закон України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11 липня 2002 року № 93-IV (далі - Закон № 93-IV), який також встановлює гарантії депутатської діяльності та порядок відкликання депутата місцевої ради.
Частина 1, 2 статті 33 цього Закону передбачає, що у разі обрання депутата місцевої ради на виборну посаду у раді, на якій він працює на постійній основі, трудовий договір з ним за попереднім місцем роботи припиняється відповідно до законодавства. Обраний на виборну посаду у відповідній раді, на якій він працює на постійній основі, депутат місцевої ради, який перебуває на службі у військових формуваннях чи правоохоронних органах держави, прикомандировується до місцевої ради із залишенням на цій службі. Депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації. У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.
Гарантії для працівників, обраних на виборні посади, також встановлені статтею 118 Кодексу законів про працю України, за приписами якої працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, наведеними вище нормами права гарантовано право працівника, звільненого з роботи внаслідок обрання на виборну посаду у раді, на одержання після закінчення його повноважень за виборною посадою попередньої роботи (посади) на тому ж підприємстві, в установі, організації або надання йому рівноцінної роботи (посади).
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що законодавець гарантує колишньому депутату місцевої ради чи, як у спірних правовідносинах, секретарю сільської ради, збереження середньої заробітної плати, яку він одержував на виборній посаді лише за умови неможливості надання йому попередньої роботи і виключно на період його працевлаштування, але не більше шести місяців. При цьому обов`язок запропонувати звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади роботу (посаду) за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації в разі відсутності можливості працевлаштувати на попередній або рівнозначній посаді покладається саме на роботодавця. За змістом Закону збереження протягом шести місяців середнього заробітку не звільняє адміністрацію установи, де працював депутат міської ради, вжити заходи до його працевлаштування.
Гарантія збереження середньої заробітної плати, яку секретар сільської ради одержував на виборній посаді, можлива лише за умови неможливості надання йому попередньої роботи і виключно на період його працевлаштування, але не більше шести місяців. При цьому необхідною умовою реалізації зазначеного права є неможливість забезпечення роботодавцем надання попередньої роботи (посади), а у разі її відсутності - іншої рівноцінної роботи (посади) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.
Закон України «Про статус депутатів місцевих рад» покладає на роботодавця обов`язок забезпечити депутату, строк повноважень якого завершився, надання попередньої роботи (посади) і лише в разі її відсутності - іншої рівноцінної роботи (посади) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, до обрання на виборну посаду – секретаря Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області позивач працювала на посаді секретаря виконкому Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області. Після цього позивач, як депутат двічі обиралась на виборну посаду у місцевій раді до 07 лютого 2020 року, коли припинено повноваження ОСОБА_1 як секретаря Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області на підставі частини другої статті 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 05 лютого 2015 року № 157-VII.
Отже, враховуючи усе наведене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що після закінчення повноважень ОСОБА_1 на виборній посаді, відповідач у відповідності до наведених норм чинного законодавства був зобов`язаний працевлаштувати її на попередній посаді - секретаря виконкому Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області або ж на іншій рівноцінній роботі (посаді), як особу, що перебувала в трудових відносинах з Зачернецькою сільською радою Любомльського району Волинської області до обрання її секретарем сільської ради.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, будь-які докази про те, що відповідач пропонував позивачу попередню роботу або рівноцінну роботу (посаду), відсутні. Позивача повідомлено про неможливість надання попередньої посади секретаря виконкому у зв`язку з відсутністю такої штатної одиниці та реорганізацією Зачернецької сільської ради, та відсутність інших рівноцінних посад.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання середньої заробітної плати, яку вона одержувала раніше на виборній посаді у раді, на період працевлаштування, але не більше шести місяців, а тому позовні вимоги в цій частині правильно задоволені судом першої інстанції з проведенням відповідного розрахунку.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Щодо доводів апелянта в частині реєстрації позивача у центрі зайнятості, що виключає можливість для здійснення такої виплати, то колегія такі відхиляє, оскільки така реєстрація у центрі зайнятості у гарантований статтею 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» шестимісячний період виплат середньомісячної заробітної плати матиме наслідком лише відкладення належних виплат, пов`язаних із безробіттям, до закінчення вищезгаданого періоду. Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Щодо позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасно проведений розрахунок, то колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції в цій частині помилковими, виходячи з наступного.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Частина друга статті 233 КЗпП України передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
В аспекті спірних правовідносин можна дійти висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а положення частини другої статті 233 КЗпП України стосуються виключно звернення до суду без обмеження будь-яким строком з позовом про стягнення заробітної плати.
Крім того, колегія суддів враховує висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012.
У цьому Рішенні Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 30 січня 2019 року по справі №910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
При цьому, юридично значимими обставинами в межах спірних правовідносин є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Встановлюючи своєчасність розрахунку з позивачем при звільненні, колегія суддів зазначає, що позивача звільнено із займаної посади 07 лютого 2020 року, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 25 лютого 2020 року, що підтверджується довідкою від 31 березня 2020 року № 87, і цей факт визнається позивачкою. 
Тобто, днем фактичного розрахунку з позивачем є 25 лютого 2020 року, і саме з цього дня, на думку колегії суддів, необхідно обчислювати строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернулася лише 24 квітня 2020 року, тобто пропустила місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 1.380.2019.003695.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Таким чином, встановивши, що позовна заява в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасно проведений розрахунок подана позивачем до суду після спливу місячного строку звернення до суду, та без заявлення позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд першої інстанції повинен був залишити позов у цій частині без розгляду.
Разом з тим, суд першої інстанції при прийнятті рішення в цій частині не врахував наведених вище обставин. 
Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасно проведений розрахунок неправильно застосовано норми процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до  ст.316 КАС України  рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 316, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                    п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Любомльської міської ради Волинської області задовольнити частково. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року  у справі № 140/6322/20 щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасно проведений розрахунок скасувати та в цій частині позовні вимоги залишити без розгляду.
У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 03 липня 2020 року  у справі № 140/6322/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 20 листопада 2020 року.