КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/9739/2020                                                                                               
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020року                                                                    місто Київ
                                                                                            справа № 759/14973/17 
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді: Борисової О.В.
                    суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                  за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
             розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л.М., повний текст рішення виготовлено 13 березня 2020 року у справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4  такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .
В обгрунтування вимог посилався на те, що будівля АДРЕСА_2 є гуртожитком при 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у місті Києві, який розташований у комплексі державної пожежної рятувальної частини №18 Головного управління ДСНС України у місті Києві та перебуває на його балансі.
Вказував, що відповідачу ОСОБА_1 , який проходив службу в Державній пожежній охороні міста Києва, на підставі протоколу від 01 серпня 2008 року №7 засідання житлової комісії ГУ МНС України в місті Києві, правонаступник якого ГУ ДСНС України в місті Києві у 2008 році було надано для проживання двохкімнатне жиле приміщення АДРЕСА_1 та видано ордер №131.
Зазначав, що на основі протоколу засідання комісії з житлово-побутової роботи Головного управління від 24 грудня 2014 року №9 в даному житловому приміщенні при 18-ДПРЧ зареєстровано дружину  ОСОБА_3 та її дитину ОСОБА_4 .
Позивач вказував, що відповідач ОСОБА_1 звільнений зі служби у 2016 році і на сьогоднішній день не є працівником Головного управління, що підтверджується довідкою від 18 вересня 2017 року №402.
Посилався на те, що відповідач  ОСОБА_3  в трудових відносинах з Головним управлінням не перебувала та не перебуває, остання не відноситься до категорії осіб, які не підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.
Зазначав, що право проживання та користування спірним житловим приміщенням інших членів сім'ї є похідним від права наймача.
Вказував, що відповідачі фактично не проживають в спірному приміщенні з лютого 2017 року і по теперішній час, про що свідчать акти про непроживання останніх.
Посилався на те, що оскільки спірне житлове приміщення на даний час не звільнено відповідачами, позивач позбавлений права користуватися та розпоряджатися належним йому майном.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року позов ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві задоволено.
ВизнаноОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4  такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на користь держави судовий збір в розмірі 1600 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що на підтвердження своїх вимог позивач надав до суду акти про відсутність за місцем проживання відповідачів, однак відомості зазначені в актах є персональними даними та відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» відповідачі не надавали згоди на її збирання та використання.
Вказував, що за клопотанням позивача, судом запитано інформацію щодо виїзду відповідачів за межі України, на що отримано відповідь що ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_4 перетнули кордон України з Республікою Польща 27 серпня 2018 року, а ОСОБА_1 перетнув кордон 08 листопада 2018 року. Відомостей про повернення назад на Україну відсутні, однак зазначав, що інформація є застаріла та не відповідає дійсності.
Посилався на те, що ОСОБА_1 приїздив в Україну постійно, на підтвердження цього, до суду апеляційної інстанції надано докази, які не були представлені у судове засідання, з причин тривалого їх виготовлення.
Зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 працюють у Республіці Польща, що підтверджується трудовими договорами.
Вказував, що ним, як представником відповідачів у судовому засіданні наголошено на тому, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на постійній основі працюють у Польській Республіці, а тому просив зробити перерву у підготовчому судовому засіданні, надавши можливість подати вказані докази про працевлаштування відповідачів, та інформацію щодо перетину кордону.
Посилався на те, що до суду першої інстанції подано докази на підтвердження факту користування спірним житлом, а саме: квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, копії актів про встановлення лічильника водопостачання, копії довідки про місце роботи відповідача ОСОБА_1 .
Вказував, що у спірному житловому приміщенні зберігаються особисті речі відповідачів, інтересу до спірного житла вони не втратили, своєчасно та в повному обсязі сплачують комунальні платежі, здійснюють догляд за спірним житлом.
Від позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 та третя особа Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації направила на адресу апеляційного суду заяву, в якій просила розглядати справу у відсутність її представника. 
А відтак, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з  наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі з лютого 2017 року по даний час в спірній кімнаті не проживають, а відтак останні є такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві є органом державної влади.
Будівля АДРЕСА_2 відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 31 серпня 2008 року №87 «Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Святошинському районі міста Києва» є гуртожитком при 18-ДПРЧ (колишня 18-ДПЧ) ГУ ДСНС України у місті Києві.
Згідно довідки ГУ ДСНС України у місті Києві від 14 вересня 2017 року №65/6/4948 на його балансі обліковується будівля 18 державної пожежної рятувальної частини ГУ ДСНС України у місті Києві, яка знаходиться за адресою: місто Київ, вул. Пшенична, 18.
На підставі спільного рішення керівництва та протоколу засідання житлової комісії ГУ МНС України в місті Києві від 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 , який працював начальником ВВОДВ ГУ МНС України в місті Києві було видано ордер №131 на право зайняття житлового приміщення в гуртожитку сімейного типу при 18-ПДПЧ по АДРЕСА_3 на сім'ю з трьох чоловік, а саме: ОСОБА_1 , його дружину ОСОБА_5 , доньку ОСОБА_6 .
Згідно протоколу №9 засідання комісії з житлово-побутової роботи ГУ ДСНС України у місті Києві від 24 грудня 2014 року, згідно звернення ОСОБА_1 прийнято рішення внести зміни в облікову справу та надано дозвол на реєстрацію дружини  ОСОБА_3 та її дитини ОСОБА_4 за місцем проживання в гуртожитку при 18-ДПРЧ.
З довідки Святошинського РУГУ ДСНС України у місті Києві з місця проживання сім'ї та прописки від 13 вересня 2017 року №25/2536 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 .
Відповідно до довідки ГУ ДСНС України у місті Києві від 18 вересня 2017 року №402 ОСОБА_1 дійсно проходив службу в органах та підрозділах цивільного захисту з 06 червня 2005 року по 06 січня 2016 року. Відповідно до Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу звільнений зі служби та виключений з кадрів ДСНС України у відставку за п/п 3 п.176 (за станом здоров'я), із зняттям з війського обліку. Згідно наказу ГУ ДСНС України у місті Києві від 06 січня 2016 року №7 о/с.
Згідно довідки ГУ ДСНС України у місті Києві від 18 вересня 2017 року №401  ОСОБА_3 в облікових даних ГУ ДСНС України у місті Києві не значиться і не значилася.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідачі з лютого 2017 року в кімнаті  АДРЕСА_1 не проживають протягом шести місяців, а тому відповідно до норм статей 71, 72 ЖК України це є підставою для визнання відповідачів такими, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст.127 ЖК України під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки, які можуть використовуватися для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.
Згідно з ч.2 ст.128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім'ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.
Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою про вселення на надану жилу площу в гуртожитку.
Як вбачається з матеріалів справи, гуртожиток, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 перебуває на балансі позивача і використовується для проживання працівників апарату та підрозділів ГУ ДСНС України у місті Києві і їх сімей.
Відповідач ОСОБА_1 вселився у гуртожиток у законному порядку на підставі спеціального ордера, виданого згідно рішення адміністрації ГУ МНС України в місті Києві, правонаступником якого є позивач.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. 
Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв'язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.
У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
На підтвердження своїх вимог позивач посилався на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, в період часу з 01 лютого 2017 року по 15 вересня 2017 року та з 01 березня 2018 року по 07 жовтня 2018 року інвентаризаційною комісією 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у місті Києві проводились перевірки раціонального використання житлових приміщень в гуртожитку 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у місті Києві, зокрема приміщення №10 за адресою: АДРЕСА_2 про що  складено відповідні акти, згідно яких встановлено, що на 4-му поверсі квартири АДРЕСА_4 , яка надана ОСОБА_1 в темну пору доби світло не горить, на дзвінки не відповідають, власний транспорт на території підрозділу не паркують.
Згідно рапортів начальника 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у місті Києві Москаленка В.В від 30 січня 2018 року , 03 лютого 2018 року, 06 лютого 2018 року, 12 лютого 2018 року, 17 лютого 2018 року, 23 лютого 2018 року, 28 лютого 2018 року, 04 березня 2018 року, 12 березня 2018 року, 16 березня 2018 року, 20 березня 2018 року, 26 березня 2018 року, 30 березня 2018 року, 02 квітня 2018 року, 06 квітня 2018 року, 09 квітня 2018 року, 15 квітня 2018 року, 19 квітня 2018 року, 25 квітня 2018 року, 29 квітня 2018 року, 01 травня 2018 року, 07 травня 2018 року, 09 травня 2018 року під час добових чергувань у вказаний період часу було здійснено візуальне спостереження за квартирою АДРЕСА_4 у службовому будинку 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у місті Києві з інтервалом приблизно 2 години та виявлено, що вікна закриті та в темну пору доби світло не горить.
Отже, перевірками було встановлено відсутність відповідачів у спірному жилому приміщенні.
Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки зі сторони позивача засвідчили факт тривалого не проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні.
З інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29 травня 2018 року №28935/18 про перетин державного кордону України відповідачами  в період з 01 лютого 2017 по 29 травня 2018 року ОСОБА_1 перетинав кордон України наступним чином:
20 березня 2017 року (в`їзд), пункт пропуску Краківець - 27 березня 2017 року (виїзд) пункт пропуску Шегині;
19 липня 2017 року (в'їзд) пункт пропуску Краківець - 25 липня 2017 року (виїзд) пункт пропуску Краківець;
07 квітня 2018 року (в`їзд) пункт пропуску Мостиська - 11 квітня 2018 року (виїзд) - пункт пропуску Мостиська.
Відповідно до вказаної інформації ОСОБА_3 перетинала кордон України наступним чином
20 березня 2017 року (в`їзд)пункт пропуску Краківець - 01 червня 2017 року (виїзд) пункт пропуску Шегині;
13 липня 2017 (в`їзд) пункт пропуску Краківець - 03 серпня 2017 року (виїзд) пункт пропуску Шегині;
05 серпня 2017 року (в`їзд) пункт пропуску Шегині - 18 серпня 2017 року (виїзд) пункт пропуску Мостиська.
ОСОБА_4 перетинав кордон України наступним чином: 18 серпня 2017 року (виїзд) пункт пропуску Мостиська.
Відомостей щодо повернення відповідачів до країни станом на 29 травня 2018 року не відображено.
Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 22 листопада 2018 року №0-184-47042/0/15-18 за період з 01 червня 2018 року по 09:00 21 листопада 2018 року ОСОБА_1 перетинав кордон України наступним чином:
15 липня 2018 року (в`їзд) пункт пропуску Краківець - 21 липня 2018 року (виїзд) пункт пропуску Краківець;
30 серпня 2018 року (в`їзд) пункт пропуску Краківець - 02 вересня 2019 року (виїзд) пункт пропуску Грушів;
04 листопада 2018року (в`їзд) пункт пропуску Шегині - 08 листопаада 2018 року (виїз) пункт пропуску Мостиська.
ОСОБА_3  перетинала кордон України наступним чином:
29 червня 2018 року  (в`їзд)пункт пропуску Мостиська - 03 липня 2018 року (виїзд) пункт пропуску Мостиська;
04 серпня 2018 року (в`їзд) пункт пропуску Мостиська - 27 серпня 2018 (виїзд) пункт пропуску Мостиська.
ОСОБА_4  перетинав кордон України 29 червня 2018 року (в`їзд) пункт пропуску Мостиська - 27 серпня 2018  року (виїзд) за межі кордону України, пункт пропуску Мостиська.
Відомостей щодо повернення відповідачів до країни станом на 21 листопадва 2018 року не відображено.
Заперечуючи проти позову представником відповідача ОСОБА_1 на спростування доводів позивача щодо відсутності у спірному житловому приміщенні понад шість місяців було надано: квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, копію акту про встановлення лічильника водопостачання, копію довідки про місце роботи відповідача ОСОБА_1 у ТОВ «Навігатор-Турз».
Оцінюючи надані представником відповідача ОСОБА_1 докази, судом першої інстанції було вірно зазначено, що факт встановлення лічильника холодної води 19 липня 2017 року та сплата за житлово-комунальні послуги доводить, що відповідачі не втрачають інтерес до спірного жилого приміщення, проте це не є доказами постійного проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні.
З даних показника лічильника споживання електроенергії у спірному приміщенні, вбачається, що у період часу з січня 2017 року споживання електроенергії скоротилось до показників приблизно 40 КВТ на місяць, що свідчить лише про експлуатацію побутової техніки, а не проживання та користування жилим приміщенням, оскільки до січня 2017 року споживанняичної енергії у даному житловому приміщенні в середньому становило більше 100 КВТ.
Що стосується довідок ТОВ «Навігатор-Турз» від 30 травня 2018 року та 14 червня 2018 року, то вони підтверджують факт працевлаштування         ОСОБА_1 з 13 березня 2017 року на підприємство та факт нарахування останньому заробітної плати, проте вказані довідки не є доказом проживання відповідача ОСОБА_1 у гуртожитку.
Крім того, як вбачається з рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року у справі №759/16001/15-ц встановлено, що ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 тимчасово проживає в місті Краків, держава Польща, у зв'язку з трудовими відносинами.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року у справі №759/16001/15-ц  надано дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Польща ОСОБА_4 , у супроводі матері ОСОБА_3 , без згоди батька у період з 13 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року .
У вказаному рішенні зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрована у кімнаті АДРЕСА_1 . Проте, в даний час проживає у Республіці Польща, де і працює.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З копій трудових договорів, які були долучені до апеляційної скарги вбачається, що:
  ОСОБА_1 був підписаний трудовий договір в місті Кракові на період з 01 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року;
ОСОБА_3 були підписані трудові договори в місті Кракові на період з 31 грудня 2018 року та з 19 квітня 2019 року
Також з засвідченого перекладу з польської мови витягу з Центрального Реєстру та Інформації про господарську діяльність Республіки Польща вбачається, що ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність у місті Краків з 15 вересня 2017 року.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Таким чином, колегія суддів вважає, що акти про непроживання відповідачів з 01 лютого 2017 року по 15 вересня 2017 року, з 01 березня 2018 року по 07 жовтня 2018 року, рапорти начальника 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у місті Києві Москаленка В.В. є належними та достатніми доказами того, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 фактично не проживають у спірному жилому приміщенні більше шести місяців без поважних причин.
Доказів того, що відповідачі зверталися до позивача із заявами про продовження строку на проживання в спірній кімнаті, оскільки вони  не проживають там з поважних причин, стороною відповідача надано не було
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .
Крім того, незаконне утримання відповідачами спірного службового житла позбавляє можливості державу забезпечити житловою площею інших працівників Головного управління, які потребують поліпшення житлових умов, чим спричиняється шкода їх законним інтересам та правам, а також інтересам держави в частині можливості забезпечення останніх службовими житловими приміщеннями.
Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що визнання   неповнолітнього ОСОБА_4  таким, що втратив права користування житлом, в якому він тривалий час не проживає, не призведе до порушення його прав, оскільки право користування житловим приміщенням неповнолітньої дитини є похідним від права її батьків.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що у спірному житловому приміщенні зберігаються особисті речі відповідачів колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки доказів про наявність у кімнаті вказаних речей ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції представником відповідача ОСОБА_1 надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Рішення суду в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Разом з тим, стягуючи з відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , судові витрати, а саме: судовий збір в солідарному порядку, суд першої інстанції порушив вимоги статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати стягуються пропорційно до задоволених позовних вимог.
Колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки вказані витрати належать до складу судових витрат і не є цивільно-правовим зобов`язанням, а відтак не мають солідарного характеру. А тому судовий збір відповідачі зобов`язані відшкодовувати на користь держави в рівних частках.
При цьому, колегія суддів враховує, що  ОСОБА_3 діє як в своїх інтересах, так і інтересах свого сина ОСОБА_4 , отже судові витрати за ОСОБА_4 покладаються на його законного представника ОСОБА_3 .
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення судового збору, зазначивши про відшкодування таких витрат відповідачами в рівних частках, а саме з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 533 грн. судового збору, а з ОСОБА_3 - 1067 грн.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь держави 1600 грн. судового збору змінити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь держави 533 грн. судового збору.
 
Стягнути з ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 на користь держави 1067 грн. судового збору.
 
В решті рішення суду залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 09 жовтня 2020 року.
 
Головуючий:
 
Судді: