Постанова
Іменем України
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 591/5455/18
провадження № 61-7834св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Комтеплоенерго»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Комтеплоенерго» на постанову Сумського апеляційного суду від 14 березня 2019 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Криворотенка В. І., Хвостика С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Комтеплоенерго» (далі - ТОВ «Комтеплоенерго») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 26 квітня 2016 року працювала на посаді директора ТОВ «Комтеплоенерго» та мала частку у статутному капіталі розміром 3 %. 22 серпня 2018 року вона отримала лист від 
ТОВ «Комтеплоенерго», в додатку до якого був наказ від 17 серпня 
2018 року № 1-К про звільнення ОСОБА_1 на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Комтеплоенерго» від 13 серпня 2018 року№ 13/08-18. Однак, вона не була повідомлена про проведення того дня загальних зборів. До того ж, 15 серпня 2018 року вона була присутня на загальних зборах учасників 
ТОВ «Комтеплоенерго», звітувала та отримувала завдання як директор 
ТОВ «Комтеплоенерго», і про звільнення їй ніхто не повідомляв. Також вказує на порушення вимог КЗпП України щодо порядку звільнення працівників з ініціативи власника. У зв`язку з втратою роботи вона зазнала значних моральних страждань, втратила нормальні життєві зв`язки з родиною через неможливість надавати фінансову допомогу, та була змушена прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди оцінила у сумі 5 000,00 грн.
 
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила визнати наказ ТОВ «Комтеплоенерго» від 17 серпня 2018 року № 1-К про її звільнення та протокол загальних зборів учасників ТОВ «Комтеплоенерго» № 13/08-18 від 13 серпня 2018 року в частині її звільнення незаконними та скасування їх, поновити на посаді директора ТОВ «Комтеплоенерго» та стягнути з ТОВ «Комтеплоенерго» середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5 000,00 грн за спричинену моральну шкоду.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 18 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Визнано наказ ТОВ «Комтеплоенерго» № 1-К від 17 серпня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » незаконним та скасовано його.
 
Визнано протокол загальних зборів учасників ТОВ «Комтеплоенерго» 
від 13 серпня 2018 року № 13/08-18, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Комтеплоенерго» незаконним та скасовано його. 
 
Поновлено ОСОБА_1 з 14 серпня 2018 року на посаді директора ТОВ «Комтеплоенерго».
 
Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.
 
Стягнуто з ТОВ «Комтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 серпня 2018 року по 18 грудня 2018 року в сумі 23 290,53 грн.
 
Стягнуто з ТОВ «Комтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 1 500,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. 
 
Стягнуто з ТОВ «Комтеплоенерго» на користь держави 7 048,00 грн судового збору.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача було здійснено з порушенням вимог трудового законодавства.
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 14 березня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Комтеплоенерго» задоволено частково.
 
Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 18 грудня 2018 року змінено в частині розподілу судових витрат.
 
Стягнуто з ТОВ «Комтеплоенерго» на користь держави судовий збір в сумі 
2 114,40 грн.
 
У іншій частині рішення Зарічного районного суду міста Суми від 18 грудня 
2018 року залишено без змін. 
 
Частково задовольняючи апеляційну скаргу ТОВ «Комтеплоенерго», апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, проте встановив неправильне нарахування судом першої інстанції суму судового збору, який підлягає стягненню з відповідача.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
16 квітня 2019 року ТОВ «Комтеплоенерго» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Сумського апеляційного суду від 14 березня 2019 року та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом не було взято до уваги акти та доповідну записку щодо відсутності позивачки на робочому місці. Позивачкою не надано доказів нанесення їй моральних страждань. Позивачкою завдано відповідачу значні матеріальні збитки.
 
Доводи інших учасників справи
 
27 червня 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ТОВ «Комтеплоенерго» залишити без задоволення, а постанову Сумського апеляційного суду від 14 березня 2019 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Зарічного районного суду міста Суми.
 
У задоволенні клопотання ТОВ «Комтеплоенерго» про зупинення виконання рішення зарічного районного суду міста Суми від 18 грудня 2018 року та постанови Сумського апеляційного суду від 14 березня 2019 року в частині поновлення на роботівідмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ТОВ «Комтеплоенерго» на постанову Сумського апеляційного суду від 14 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону 
від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно правил частини третьої статті 403 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
За викладених положень, Верховний Суд під час касаційного перегляду справи не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що рішенням загальних зборів учасників (протокол № 1 
від 25 квітня 2016 року) та наказу № 1 від 26 квітня 2016 року ОСОБА_1 
з 26 квітня 2016 року призначена на посаду директора ТОВ «Комтеплоенерго».
 
Рішенням загальних зборів (протокол № 13/08-18) ТОВ «Комтеплоенерго» 
від 13 серпня 2018 року звільнено директора ТОВ «Комтеплоенерго» ОСОБА_1 та призначено на посаду директора ОСОБА_2 .
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
На підставі статті 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. 
 
У частині першій статті 98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів товариства.
 
Відповідно до частини першої статті 99 ЦК України виконавчий орган створюють загальні збори товариства. У частині третій статті 99 ЦК України передбачено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо у установчих документах не визначені підстави їх усунення. 
 
Згідно статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору. 
 
За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
 
Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.
 
Відповідно до змісту частини першої статті 167 ГК України корпоративні права визначаються як права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи у управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
 
Згідно з частиною третьою статті 167 ГК України корпоративні відносини визначаються як відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. 
 
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.
 
У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.
 
Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.
 
Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої  статті  99 ЦК України  (у  попередній редакції,  яка  діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц (провадження № 14-423цс19), 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц (провадження 
№ 14-613цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 (провадження 
№ 14-1цс19).
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 127/24523/17 (провадження № 61-11129св19).
 
Колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначили предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства.
 
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом № 460-IX, пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі». Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 08 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. З огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, вона відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-IX роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Великої Палати Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції».
 
Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, у редакції Закону № 460-IX, роз`яснює позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, протягом десяти днів з дня отримання нею цієї постанови він може звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Керуючись статтями 255, 409, 400, 414 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 256 (в редакції, чинній з 08 лютого 2020 року), 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Комтеплоенерго»задовольнити частково.
 
Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 18 грудня 2018 року та постанову Сумського апеляційного суду від 14 березня 2019 року скасувати.
 
Провадження у справі № 591/5455/18 за позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Комтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкодизакрити. 
 
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за її позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.
 
Роз`яснити ОСОБА_1 , що у неї наявне право протягом десяти днів з дня отримання нею цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Зарічного районного суду міста Суми від 18 грудня 2018 року та постанова Сумського апеляційного суду від 14 березня 2019 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун