ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 816/1561/16
адміністративне провадження № К/9901/23738/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Данилевич Н.А.,
суддів: Мацедонської В.Е.,  Шевцової Н.В., 

розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України , третя особа -  Управління Державної міграційної служби  України у Полтавській області , про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року (головуючий суддя - Удовіченко С.О., судді - Канигіна Т.С., Ясиновський І.Г.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року (головуючий суддя - Зеленський В.В., судді: П`янова Я.В., Чалий І.С.) .

І. Суть спору
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (далі - третя особа, УДМС України в Полтавській області), в якому просив:
-скасувати рішення Державної міграційної служби України №431-16 від 22 серпня 2016 року;
-зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій зазначили, що, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та в подальшому в ході проведення співбесід позивач зазначив про те, що він змінив віру з мусульманства на християнство, а тому в країні його громадянської належності його життю та свободі загрожує небезпека, його можуть заарештувати, піддавати тортурам та вбити як зрадника віри. Наголошував, що приймає актину участь в церковному житті. Систематично відвідує церкву та допомагає у проведенні служби як іподиякон. Судовим розглядом встановлено, що фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилися співбесіди, а також об`єктивно та всебічно досліджувалася повідомлена позивачем інформація по країні походження, у тому числі, щодо фактів приниження та дискримінації по відношенню до християн та осіб, які свідомо відмовилися від ісламської релігії в Ірані. Суди звернули увагу, що позивач не тікав із Ісламської Республіки Іран від небезпеки рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну. Під час розгляду справи позивачем не надано доказів наявності ризику загрози життю та свободі через релігійну належність, не наведено достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтовано неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок відмови від ісламської релігії та прийняття християнства, у зв`язку з чим, відсутні підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ)
15 лютого 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року, в якій позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування поданої касаційної скарги ОСОБА_1 вказує на те, що суди дали невірну оцінку обставинам справи, вказавши, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну. Скаржник звертає увагу, що згідно п. 94,95,9 Керівництва щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, наявний такий термін, як «біженець на місці», тобто особа може попросити статус біженця, перебуваючи деякий час за кордоном. Позивач підкреслює, що аналогічна ситуація наявна у його випадку. Так, прийняття скаржником християнства під час перебування в Україні, стало обґрунтованою підставою для побоювання позивача стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою в Ірані. Стосовно висновків суду щодо ненадання позивачем доказів можливості переслідування в Ірані, то скаржник зауважує, що ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими. Скаржник також стверджує, що про систематичні порушення прав людини та переслідування релігійних меншин, зокрема новонавернених християн, вказується в інформації по країні походження, на яку позивач посилався у своїх доводах під час судового розгляду справи. Так, вказаними джерелами є Доповіді Міжнародної Амністії  2013 та 2016 років, Доповіді Генерального секретаря Генеральної Асамблеї ООН 2014 та 2016 років, Записка Генерального секретаря Генеральної Асамблеї 2013 року, а також рішення ЄСПЛ у справі «Ф. Г. проти Швеції» від 23.03.2016 та доповіді Бюро з питань демократії, прав людини і праці Державного департаменту США за 2015 рік. Інформація з даних джерел, за твердженням скаржника, а також факти щодо його послідової участі у діяльності церкви у м.Полтава, не були досліджені відповідачем і судами. 
13 березня 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшло заперечення відповідача на подану касаційну скаргу, в якому він вказує на обґрунтованість та законність судових рішень і просить залишити дану касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. 
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 лютого 2017 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 призначено до касаційного розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ісламської Республіки Іран, за національністю іранець, віросповідання - мусульманин за народженням. За доводами позивача, він змінив віру на християнську.
16.09.2014 позивач звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .
Наказом УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 №106 відмовлено в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ірану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відмовою рішенням ДМС України від 05.11.2012 №602-12 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.
Позивач 19.09.2014 звернувся до ДМС Україні зі скаргою на вказане рішення УДМС України в Полтавській області, у якій просив скасувати спірне рішення та зобов`язати УДМС України в Полтавській області прийняти стосовно громадянина Ірану ОСОБА_1 рішення про прийняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС Україні від 04.11.2014 №42-14 скаргу громадянина Ірану ОСОБА_1 відхилено.
Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 04.11.2014 №42-14 та наказом УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду.
Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2015, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015 у справі №816/4880/14, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 04.11.2014 №42-14 та наказ УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 №106.
У подальшому на виконання вимог статті 12 Закону Україні "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та виконання ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду 27.04.2015 УДМС України в Полтавській області прийнято рішення від 21.05.2015 про прийняття до розгляду заяви громадянина Ірану ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.
За результатом розгляду заяви від 16.09.2014 рішенням ДМС України від 26.10.2015 № 739-15 відмовлено громадянину Ірану ОСОБА_1 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Згідно висновку щодо відмови у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянин Ірану ОСОБА_1 побоюється за своє життя у разі повернення до Ірану у зв`язку зі зміною релігії з мусульманської на християнську.
Про прийняття рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 26.10.2015 № 739-15 позивач дізнався 18.11.2015, отримавши повідомлення про відмову у визнані визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 18.11.2015 №13.
Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 26.10.2015 № 739-15, позивач звернувся до суду.
Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2016, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2016 у справі №816/4635/15, скасовано рішення ДМС України від 26.10.2015 № 739-15; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону Україні "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2016 та з урахуванням ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду 11.05.2016, ДМС України прийнято рішення від 24.05.2016, яким зобов`язано УДМС України в Полтавській області повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.
09.08.2016 Управління ДМС у Полтавській області затверджено висновок щодо відмови громадянину Ірану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зважаючи на надані ОСОБА_1 пояснення, отриману інформацію по країні походження зроблено висновок про те, що у заявника, у разі повернення до країни своєї громадської належності, не існує об`єктивних підстав побоюватися стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
За результатом розгляду заяви громадянина Ірану ОСОБА_1 рішенням ДМС України від 22.08.2016 року № 431-16 громадянину Ірану ОСОБА_1 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Із даним рішенням позивач не погодився та оскаржив рішенням ДМС України від 22.08.2016 року № 431-16 до суду.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI): біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. 
Пункт 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пункт 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI: Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Абзаци 4-7 підпункту «е» пункту 5.1. розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649): Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:
всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;
відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;
особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.
Підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція): У цій Конвенції термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати  жертвою  переслідувань  за  ознакою расової належності,  релігії,  громадянства,  належності до певної соціальної групи чи  політичних  поглядів  знаходиться  за  межами країни  своєї  національної  належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не  бажає  користуватися  таким  захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Пункт 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (далі - Керівництва): особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пункт 66 Керівництва: для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пункт 42 Керівництва: знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Відповідно до п. 1.2. "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011р. (далі - Правила № 649), інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООП у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.
Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива №2011/95/EU): Обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Частина с) статті 15 Директиви 2004/83/EU від 29.04.2004 «Про мінімальні стандарти кваліфікації і статусу громадян третіх країн чи осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які, в силу інших причин, потребують міжнародного захисту та отриманні наданого захисту» (далі - Директива № 2004/83/EU): Право на додатковий захист: Суттєва шкода включає в себе: серйозна і індивідуальна загроза життю чи особистості цивільних осіб через масові прояви насильства в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.       
 ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
УВКБ ООН в 2001 році надало Тлумачення статті 1 Конвенції про статус біженця, у якій розкривалося поняття терміну «біженець». В п 11 даного тлумачення зазначається, що у випадках, коли суб`єктивні побоювання не висловлюються, а об`єктивні обставини можуть цілком виправдати визнання очевидної небезпеки для будь - якої особи, яка в них опинилася, відсутність побоювань, є неістотною. Таким чином, надзвичайно важливим є прийняття рішення щодо статусу біженців, особливо у частині обґрунтованих побоювань тільки після вивчення та належного зважування всіх відповідних обставин. 
Щодо твердження позивача про недослідження судами попередніх інстанцій ситуації по країні походження скаржника, то Суд зауважує таке.
Так, позивач стверджує, що інформацію по країні походження, яка підтверджує систематичні порушення прав людини та переслідування релігійних меншин, зокрема новонавернених християн, надавалася скаржником судам попередніх інстанцій.
Так, скаржником на підтвердження зазначеного, наводилися матеріали Доповідей Міжнародної Амністії «Права людини в сучасному світі 2015/16» від 01.02.2016 та «Права людини в сучасному світі 2013» від 23.05.2013; Доповідей Генерального секретаря Генеральної асамблеї ООН «Положення в області прав людини в Ісламській Республіці Іран» від 25.02.2016, 21.01.2016, 12.08.2014; Резолюції, прийнята Генеральною асамблеєю ООН «Положення в області прав людини в Ісламській Республіці Іран» від 04.01.2014; Записки Генерального секретаря Генеральної асамблеї ООН «Положення в області прав людини в Ісламській Республіці Іран» від 04.10.2013; Доповіді Бюро з питань демократії, прав людини і праці Державного департаменту США «Короткий огляд - Доповідь про свободу віросповідання в країнах світу на 2015 рік»; рішення ЄСПЛ у справі «Ф. Г. проти Швеції» від 23.03.2016 (заява № 43611/11). 
В контексті наведених доводів скаржника, Суд вважає за доцільне зауважити, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Суд зазначає, що пунктом 42 Керівництва підкреслена особлива важливість з`ясування актуальних відомостей щодо ситуації по країні походження заявника, оскільки саме дана інформація слугуватиме підтвердженням наявності чи відсутності в особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань чи зазнати шкоди внаслідок подій, які мали місце вже після виїзду заявника з країни походження.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 1540/4836/18, від 13.02.2020 у справі №804/14800/15.
Водночас, Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій, дійшовши висновків про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, не встановили дійсні фактичні обставини та не здійснили аналіз щодо ситуації по країні походження позивача, що є необхідним елементом при з`ясуванні достовірності відомостей, про які заявляє позивач у поданій ним позовній заяві.
Таким чином, враховуючи викладене, розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не забезпечено повне та всебічне з`ясування і встановлення обставин у справі щодо ситуації по країні походження позивача, а саме - не здійснено аналіз щодо наявності ситуацій переслідувань за релігійними підставами в країні походження позивача, не досліджено, чи влада Ірану здатна забезпечити захист позивачу від переслідувань та жорстокого ставлення за релігійною ознакою, а також не з`ясований факт хрещення позивача за християнськими обрядами, факти безпосередньої участі скаржника у житті церкви м. Полтави.
<…> Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд <…>.
Відповідно до п.1 ч. 2 статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Приписами частини 4 статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
Таким чином, з огляду на викладене, Суд зазначає, що вказані судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, позаяк порушення допущені як судом першої, так і апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 341, 345, 349-356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -     

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2017 року скасувати , справу № 816/1561/16 направити на новий розгляд до Полтавського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Н.А. Данилевич В.Е. Мацедонська   Н.В. Шевцова