Постанова 
Іменем України
 
23 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/2871/17-ц
провадження № 61-9998св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,
 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», АТ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення боргу за кредитним договором. 
Позовна заява мотивована тим, що 07 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2F4АК01390003, відповідно до умов якого банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у сумі 36289 доларів США, за умови його повернення по 06 березня 2012 року та сплати обумовлених сторонами у вказаному договорі процентів 12% річних. 
На забезпечення виконання указаного зобов`язання, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено 25 травня 2007 року договір поруки.
Також 25 травня 2007 року було укладено договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 .
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору у останнього утворилась заборгованість, яка станом на 17 листопада 2016 року склала 22 588,32 дол. США, що за курсом НБУ складало - 594976,35 грн, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі                                            22 588,32 дол. США, що за курсом НБУ склало 594976,35 грн. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_1 виникла кредитна заборгованість, яка є доведеною та підлягає стягненню з відповідачів. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що повернення відповідачем ОСОБА_1 як тіла кредиту, так і процентів мало здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів до 25 числа кожного місяця, а строк дії договору і відповідно повернення кредиту закінчився 06 березня 2012 року. Даний позов пред`явлено АТ КБ «ПриватБанк» до суду у лютому 2017 року, що стверджується датою реєстрації позову в суді, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності, як за кожним із платежів (останній платіж сплачено у липні 2010 року), так і в цілому за заборгованістю. Клопотання про його поновлення до суду першої інстанції позивач не подав. Відповідач ОСОБА_1 , оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, просив застосувати позовну давність, оскільки він був позбавлений можливості заявити про це в суді першої інстанції, як того вимагає частина третя статті 267 ЦК України. Апеляційний суд, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, вважав за можливе прийняти заяву про застосування строків позовної давності, оскільки відповідач не був повідомлений про розгляд справи, дізнався про її наявність після ухвалення судом рішення, а відтак був позбавлений можливості здійснити свої процесуальні права сторони, передбачені статтею 27 ЦПК України. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк»подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зводяться до незгоди заявника із рішенням суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 . Касаційна скарга не містить доводи щодо незгоди заявника з рішенням апеляційного суду в іншій частині, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, касаційним судом не переглядається. 
Аргументи учасників справ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було враховано, що відповідач здійснив останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 21 липня 2014 року, що підтверджено розрахунком заборгованості, а до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом у лютому 2017 року, а тому банком строк позовної давності до основної вимоги пропущено не було. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У липні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування немає. Зазначені позивачем на обґрунтування касаційної скарги доводи щодо сплати у 2014 році суми на погашення кредитної заборгованості жодними належними доказами не підтверджені, оскільки розрахунок заборгованості банку, який додається до позовної заяви не є первинним документом, що підтверджує проведення банківської операції і відповідно і погашення заборгованості. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що 07 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2F4АК01390003, відповідно до умов якого банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у сумі 36289 доларів США, за умови його повернення по 06 березня 2012 року та сплати обумовлених сторонами у вказаному договорі процентів 12% річних. 
На забезпечення виконання указаного зобов`язання, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено 25 травня 2007 року договір поруки.
Також 25 травня 2007 року було укладено договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 .
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору у останнього утворилась заборгованість, яка станом на 17 листопада 2016 року склала 22 588,32 дол. США, що за курсом НБУ складало - 594976,35 грн.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
 
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, враховуючи те, що позивачем не надано доказів, що відповідач здійснював платежі на погашення кредитної заборгованості, із урахуванням того, що строк дії договору і відповідно повернення кредиту закінчився 06 березня 2012 року, а банк звернувся до суду з позовом у лютому 2017 року, дійшов обґрунтованого висновку про пропуск строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, оскільки він був позбавлений можливості заявити клопотання у суді першої інстанції, як того вимагає частина третя статті 267 ЦК України.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX).
 
Доводи касаційної скарги щодо внесення відповідачем у 2014 році суми на погашення кредитної заборгованості спрямовані на переоцінку доказів та на встановлення інших обставин, ніж встановили суди першої й апеляційної інстанцій. Тому такі доводи виходять за межі розгляду справи у суді касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                             В. М. Коротун 
С. Ю. Бурлаков
М. Є. Червинська