ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року	Львів	Справа № 460/7236/20 пров. № А/857/13005/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,
 за участі секретаря судового засідання                    Чопко Ю.Т.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року про відмову у відкритті провадження (постановлену в м. Рівне судом під головуванням судді Друзенко Н.В., дата складення повного тексту ухвали не зазначена) у справі № 460/7236/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції  про визнання незаконними дій, суд-
                    В С Т А Н О В И В:                                                                                                                                                                                                                                                                    
         І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив: 
визнати незаконними дій інспектора взводу №2 роти №1 УПП в Рівненські області ДПП НП України лейтенанта поліції Ребекевши Олександра Юрійовича  та інспектора взводу №2 роти №1 УПП в Рівненській області ДПП НП України капрала поліції Максимовича Ігоря Петровича щодо застосування фізичної сили та адміністративного затримання, складання протоколу затримання від 6 липня 2020 року відносно нього.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП Національної поліції України про визнання незаконними дій інспектора взводу №2 роти №1 УПП в Рівненські області ДПП НП України лейтенанта поліції Ребекевши Олександра Юрійовича  та інспектора взводу №2 роти №1 УПП в Рівненській області ДПП НП України капрала поліції Максимовича Ігоря Петровича щодо застосування фізичної сили та адміністративного затримання, складання протоколу затримання від 6 липня 2020 року відносно ОСОБА_1 .
Роз`яснено, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.
Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що працівник поліції достовірно знаючи про те, що він є працівником поліції, а саме оперуповноважений Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області, принизили його честь і гідність, як поліцейського та громадянина України. Вчиняли відкрито відверті  дії по підбурюванню до вчинення правопорушення із залученням інших сторонніх осіб, глузували, вчинили незаконне затримання. Вважає дії працівників поліції незаконними щодо його затримання, оскільки його не було затримано і до нього жодних вимог працівниками поліції залишитися на місці не висувалися. Зазначає, що з моменту затримання до приїзду швидкої допомоги протокол затримання працівниками поліції відносно нього не складався. Крім того, у протоколі затримання немає жодної згадки про те, що він потребував госпіталізації. Вважає, що при складанні адміністративних матеріалів, у працівників поліції жодних підстав визначених законом для застосування фізичної сили стосовно нього з їх боку не було, оскільки на момент застосування сили не було встановлено факту вчинення ним правопорушення чи продовження його вчинення, та факту того, що його дії загрожували життю чи здоров`ю  поліцейських чи інших громадян. Вказує, що саме у зв`язку із цим, ним було подано даний позов до суду. Зазначає, що у даному позові він не оскаржує саму процедуру притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП, не оскаржує факту законності складання протоколів, оскільки ним подані відповідні позови до Дубенського міськрайонного суду і справи будуть вирішені ними у спосіб і порядок, визначений законом. Також вказує, що судом першої інстанції не була врахована правова позиція Верховного Суду у справі №545/2432/16-а від 11.12.2019. 
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.      
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, 11.12.2020 року позивач подав до суду клопотання, в якому просив апеляційну скаргу слухати за його відсутності. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляли.
В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
З матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2020 року працівниками патрульної поліції Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції  інспектором взводу №2 роти №1 УПП в Рівненські області ДПП НП України лейтенантом поліції Ребекевши Олександром Юрійовичем  та інспектором взводу №2 роти №1 УПП в Рівненській області ДПП НП України капрала поліції Максимовичем Ігорем Петровичем складено відносно ОСОБА_1 протокол адміністративного затримання у зв`язку з притягненням його до адміністративної відповідальності  за ч. 1 ст. 126 КУпАП, ч. 4 ст. 122 КУпАП, ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Обставини щодо застосування працівниками поліції фізичної сили під час  адміністративного затримання стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про визнання протиправними дій під час виконання службових обов`язків. 

 ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
          Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що у справі, що розглядається позивач оскаржує виключно дії суб`єкта владних повноважень під час його адміністративного затримання. Що ж стосується рішень у справах  про адміністративне правопорушення, то такі, підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам, а не окружним адміністративним судам. За вимогою пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Частиною першою  статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Перелік справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів закріплений  у частині першій статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Згідно з пунктом 1 цієї частини юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
Згідно з розмежуванням предметної юрисдикції адміністративних судів, закріпленим у  статті 20 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам, а не окружним адміністративним судам. 
В свою чергу, особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України і передбачають, що  позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови). За наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Разом з тим, з позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП на даний час оскаржується ним до Дубенського міськрайонного суду (за даними ЄДРСР 09.09.2020 відкрито провадження у справі №559/1377/20 за правилами статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України  - http://reestr.court.gov.ua/Review/91448492). 
Приписами пункту 2 частини першої статті 278 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.
А за статтею 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються: протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. 
Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Таким чином, складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення, які  в силу приписів статей 251, 252 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності та правильність складання якого перевіряється при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що приймаючи рішення та вчиняючи дії, оскаржувані позивачем, інспектори Національної поліції України здійснювали не публічно-владні управлінські функції, а процесуальні дії, які підлягають оцінюванню на відповідність їх закону лише в контексті вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності під час провадження у справах про адміністративні правопорушення, в ході якого перевіряється законність та обґрунтованість вжитих заходів, дотримання порядку їх проведення. В сукупності оцінка таких дій є одним з критеріїв законності притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Таким чином, розгляд питання правомірності рішень та дій відповідачів під час складення відносно позивача протоколу адміністративного затримання  в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду у сукупності з іншими доказами, не дозволяє ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до відповідальності, що не відповідає завданням адміністративного судочинства.
Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №553/2145/16-а, а відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постановах від 13 березня 2019 року у справі №712/7385/17 та від 22 січня 2020 року у справі №2-а/489/7/2016, що оскаржувані позивачем рішення та дії відповідачів не є рішенням суб`єкта владних повноважень, за яким виникають негативні наслідки для особи в частині притягнення його в подальшому до адміністративної відповідальності, а тому не підпадають під визначення рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб саме у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням владно-управлінських дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Оскільки зазначений спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Зазначена правова позиція також відображена у постановах від 22 березня 2018 року в справі №800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі №9901/152/18 та від 30 травня 2018 року в справі №9901/497/18.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що          вимоги позивача не підлягають окремому розгляду як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.
Разом з тим, слід зазначити, що дані повноваження інспекторів поліції не належать до управлінських функцій в розумінні КАС України. Застосовуючи фізичну силу при адміністративному затриманні, інспектор поліції діяв з метою виконання покладених на них обов`язків, в межах повноважень, наданих     Законом України "Про Національну поліцію". Заявлені позивачем вимоги в цій частині фактично зводяться до незгоди з характером та співмірністю вказаних дій.
При цьому, у разі якщо позивач вважає, що інспекторами поліції були перевищені їх службові повноваження, він має право оскаржити дії відповідача в порядку     Кримінального процесуального кодексу України для встановлення обставин справи за застосування відповідних заходів впливу.
     Що стосується посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №545/2432/16-а, з приводу того, що законодавством не визначено іншого порядку судового захисту прав та законних інтересів особи у цих публічних правовідносинах, а тому за загальним принципом, визначеним у статтях 4 та 17 КАС України, такі справи належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, є безпідставним, оскільки у вказаній справі особа оскаржувала не лише дії суб`єкта владних повноважень під час затримання, але й рішення у справі про адміністративне правопорушення прийняте цим же суб`єктом владних повноважень.
Натомість у справі, що розглядається позивач оскаржує виключно дії суб`єкта владних повноважень під час його адміністративного затримання. Що ж стосується рішень у справах  про адміністративне правопорушення, то такі, як вже зазначалося вище,  підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам, а не окружним адміністративним судам.
Інші аргументи позивача, наведені ним в апеляційній скарзі, фактично зводяться до викладу обставин, що стали підставою для звернення до суду з вказаним позовом, та не мають юридичного значення для правильності вирішення цього спору, не спростовують висновків, зроблених судом першої інстанції, тому не беруться судом до уваги. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до  ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"  суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.                    
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у даній справі, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду про відмову у відкритті провадження залишити без змін. 
Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі № 460/7236/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 17 грудня 2020 року.