ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер справи 647/749/20                                                    Головуючий в 1 інстанції Корсаненкова О.О.
Номер провадження 22-ц/819/1742/20                                        Доповідач Орловська Н.В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                  Орловської Н.В.,
суддів:                                            Кутурланової О.В.,
                                                       Майданіка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Бериславського районного суду Херсонської області у складі судді Корсаненкової О.О. від 08 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2020 р. представник Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ( АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 08.05.2018 р. у розмірі 16 092,03 грн. та судових витрат.
В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що 08.05.2018 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитором в цілому договору згідно приписів ч.1 ст. 634 ЦК України. На підставі вказаного договору відповідачу надана можливість користуватись кредитними коштами у межах встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2700,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 43,2% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом поза межами пільгового періоду. Своїм підписом у анкеті-заяві позичальник підтвердив, що підписана ним заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, які викладені на сайті банку www.privatbank.ua, складає договір.
За умовами останнього позичальник погоджується із правом Банку змінювати розмір кредитного ліміту. 
Оскільки позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, тому станом на 25.12.2019 р. утворилась заборгованість у розмірі 16 092,03 грн., із яких: 11 344,66 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 652,02 грн. – заборгованість по простроченим відсоткам; 2852,87 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 КЦ України; 500,00 грн. – штраф (фіксована частина); 742,45 грн. – штраф (процентна складова).
Посилаючись на викладені обставини позивач просив суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості у розмірі 16 092,03 грн.
Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 08 вересня 2020 р. позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Суд вирішив стягнути з  ОСОБА_1  на користь  акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» кредитну заборгованість в розмірі 11 344, 66 грн. (одинадцять тисяч триста сорок чотири грн. шістдесят шість коп.), а також судові витрати у розмірі 1 492, 42 грн. В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду вмотивовано тим, що у анкеті-заяві позичальника від 08.05.2018 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентів за користування кредитом та відповідальності у виді неустойки (пені та штрафів) за порушення зобов`язання у виді грошової суми та її визначеного розміру.
Зважаючи на те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт й Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи та були оглянуті судом, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.05.2018 року шляхом підписання анкети-заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Разом з тим суд врахував, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, згідно ст. 530 ЦК України, кредитор має право вимагати виконання зобов`язання в будь-який час, тому суд дійшов висновку, що відповідач має повернути заборгованість за тілом кредиту в сумі 11 344,66 грн.
В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду в оскаржуваній частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.
Звертає увагу на те, що крім анкети-заяви, відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту, в якому сторони погодили базову відсоткову ставку за користування кредитом – 43,2% річних, розмір та порядок нарахування неустойки (штрафів) при порушенні зобов`язань, а тому суд безпідставно відмовив у задоволенні цих вимог.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. 
Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції протиправно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача відсотків в сумі 2852,87 грн. згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 р., розміщеній на сайті АТ КБ «Приватбанк», згідно п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі порушенні клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються у розмірі 84,0% для карти «Універсальна голд». 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, що в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду судового рішення.
Оскільки рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині вирішення спору про стягнення заборгованості за тілом кредиту, тому предметом апеляційного перегляду відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України є рішення суду в частині відмовлених позовних вимог (стягнення відсотків та штрафів).
Заслухавши доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Ухвалюючи рішення про відмову у стягненні заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами та неустойки у вигляді штрафів суд першої інстанції виходив із відсутності обумовленої сторонами у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки, тому вимога банку про стягнення зазначених складових заборгованості не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Банк, пред`являючи вимоги про стягнення кредитної заборгованості, просив крім іншого, стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по процентам за користування кредитом та штраф (фіксовану частину та процентну складову).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Судом встановлено, що 08.05.2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.14).
При цьому, вказана заява не містить положень щодо обов`язку позичальника сплачувати відсотки за користування кредитними коштами. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Позивач, в поданому до суду позові обґрунтовує свої вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилаючись крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08 травня 2018 року, на «Умови та правил надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.
Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто, позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Крім того, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами  08 травня 2018 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, підлягає врахуванню.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в сумі 652,02 грн. та штрафами в сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та 742,48 грн. (процентна складова).
Посилання скаржника на необхідність врахування судової практики Верховного Суду викладеної у постановах:  від 08 липня 2019 року у справі   № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17 та від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18, згідно яких непідписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Справа № 923/760/18 господарська і в ній інші фактичні обставини, зокрема кредит отримано юридичною особою, на яку не розповсюджується законодавство про захист прав споживачів; справа № 642/5533/15-ц, як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, Верховним Судом взагалі не розглядалася; у справі № 375/250/18 судові рішення скасовані Верховним Судом у зв`язку із виходом апеляційного суду за межі доводів апеляційної скарги, надалі в цій справі апеляційна скарга залишена без задоволення.
Також, з урахуванням положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.
Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.
Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів чи судової палати КЦС, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судом першої інстанції при вирішенні даного спору.
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відсутності згоди по тарифам банку, оскільки відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, у якому зазначено проценти (тарифи), колегія суддів відхиляє як необґрунтовані з огляду на таке.
У доданих до позовної заяви аркушах паперу (ст. 15-16), які очевидно скаржник вважає паспортом кредиту, проте така назва відсутня, міститься інформація загального характеру щодо різних кредитних продуктів позивача, яка може бути доказом про ознайомлення споживача із різними умовами, проте ніяким чином не є доказом досягнення між сторонами згоди щодо конкретних умов кредитування.
Твердження апелянта про те, що відповідач не спростував надані банком докази, оцінюються апеляційним судом критично, оскільки доведення факту укладення договору і наявності заборгованості є обов`язком позивача.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 відсотків відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 2852,87 грн., то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно приписів ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання, тобто невиконання         його боржником у визначений строк. 
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку (а.с.12), нарахування відсотків за прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України розпочато Банком з 01.09.2019 року. Отже, позивач має довести той факт, що строк виконання відповідачем грошового зобов`язання настав саме 01.09.2019 року. 
Судом встановлено, що у анкеті – заяві від 08.05.2018 р. сторонами не визначено строк виконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання. Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, не погоджені з позичальником, а тому, як зазначалося вище, не складають разом із анкетою умов кредитування.
Згідно ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Враховуючи, що строк виконання грошового зобов`язання боржником ОСОБА_1 у анкеті – заяві від 08.05.2018 р. не встановлений, а доказів того, що час виконання зобов`язання позичальником настав 01.09.2019 р. позивач не надав, тому згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України такий строк слід обчислювати з моменту пред`явлення кредитором вимоги, яка у даному випадку заявлена в момент подання позову 20.03.2020 р.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 відсотків відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 2852,87 грн. за період з 01.09.2019 р. по 25.12.2019 р. є необґрунтованими, оскільки позивач має право вимагати від боржника ОСОБА_1 сплати передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України відсотків тільки починаючи з 20.03.2020 р. (строку виконання зобов`язання), проте у межах даної справи позивачем таких вимог не заявлено. 
Суд першої інстанції правомірно відмовив АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 2852,87 грн. за період з 01.09.2019 р. по 25.12.2019 р., проте помилився з мотивами такої відмови.
У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПКУкраїни зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись ст.ст.  19, 141, 367, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задовольнити частково. 
Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 08 вересня 2020 року щодо відмови АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків за порушення грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.09.2019 по 25.12.2019 змінити, виклавши підстави відмови у задоволенні у відповідності до мотивувальної частини цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2020 року.

Головуючий                        ________________                        Н.В.Орловська

Судді:                                ________________                        О.В. Кутурланова

                               ________________                        В.В.Майданік