ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем   України

23 грудня 2020 року                 
м. Харків

справа №  630/341/18
провадження № 22-ц/818/2215/20  

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Кравченко О.О.,

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, -   Виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 25 липня 2018 року в складі судді Малихіна О.О.,

у с т а н о в и в : 

В червні 2018 року  ОСОБА_1  звернувся до  суду з  позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л. за реєстровим № 372. У вказаному житлі з 2004 року зареєстрований відповідач, який є його пасинком, однак до квартири він не вселявся та не проживає там. З урахуванням норм статті 391 ЦПК України, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. 

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 25 липня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є власником кв. АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 понад рік не проживає в указаному житлі без поважних причин. Тому позов підлягає задоволенню з підстав, передбачених частиною другою статті 405 ЦПК України. 

Додатковим рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 14 вересня 2018 року з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір на користь держави в розмірі 704,80 грн. 

18 лютого 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 2004 року він був вимушений багато працювати, а тому виїжджав в різні міста України, про що свідчать записи в трудовій книжці. Вказав, що за його кошти в спірній квартирі було придбано меблі та побутову техніку, що входило до умов усного договору, укладеного між ним та позивачем, який є його вітчимом, він, як член сім`ї, має право користуватися спірним житлом. 

17 березня 2020 року  ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. 

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. 
Виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України). 

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л. 25 лютого 2004 року за реєстровим № 372, зареєстрованим Люботинським бюро технічної інвентаризації 26 лютого 2004 року, номерний запис 1422П в книзі 7 (а. с. 6). 

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Любомирської міської ради Харківської області від 11 травня 2018 року № 03-10/1777 (а. с. 4).

Із акту, складеного головою та членами органу самоорганізації населення № 20А 10 травня 2018 року, ОСОБА_2 фактично з 2004 року не мешкає за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 5).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
 
Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати  усунення будь-яких порушень свого права від будь – яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі  цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний,  його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Докази непроживання ОСОБА_2 з поважних причин більше року в спірному житлі в матеріалах справи відсутні, що не заперечує сам відповідач. 

З урахуванням викладеного судова колегія погоджується з висновками суду  першої інстанції, який на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позову про  визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в кв.  АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання ОСОБА_2 на те, що за його кошти в спірній квартирі було придбано меблі та побутову техніку, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги оскільки це не є предметом доказування у даній справі. 

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 25 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий                                  А.В.Котелевець 

Судді                                  О.М.Хорошевський 

                                                        В.Б.Яцина